Priručnik za Bosnu i Hercegovinu u procesu približavanja EU okolišnoj legislativi

Pripremili:

Mehmed Cero
Nešad Šeremet
Jasna Draganić
Đorđe Stefanović

April, 2002

Sadržaj
		Strana	
1	Izvještaj o stanju i potrebama okolišne legislative u BiH	  3	
2   	Uvod (o priručniku)	21	
3	Horizontalna legislativa	31	
4	Kvalitet zraka	39	
5	Otpad i upravljanje otpadom	51	
6	Kvalitet vode i upravljanje vodama	66	
7	Zaštita prirode	79	
8	Kontrola industrijskog zagađenja i upravljanje 	90	
9	Hemikalije i genetički modificirani organizmi 	101	
10	Automobilska i mašinska buka	114	
			
	ANEKS		
	Skraćenice	122	
	Važeći okolišni zakoni u BiH	126	
	Šeme	131	

IZVJEŠTAJ O STANJU I POTREBAMA OKOLIŠNE LEGISLATIVE U BOSNI I HERCEGOVINI

januar 25 – mart 15, 2002

Uvod

Regionalni centar za okoliš za Bosnu i Hercegovinu (REC BiH), uz finansijsku podršku Deutsche Gesellschaft fur Technische Zusammenarbeit (GTZ) u okviru Projekta 1.9: “Jačanje kapaciteta zemalja jugo-istočne Evrope za proces približavanja EU” Regionalnog programa za rekonstrukciju okoliša (REReP), pripremio je izvještaj za Bosnu i Hercegovinu. Cilj REReP Projekta 1.9 je pomoć zemljama jugo-istočne Evrope da što brže razviju svoje kapacitete za proces približavanja EU.

Izvještaj je realizovan na osnovu informacija prikupljenih iz kontakata relevantnih ministarstava i nevladinih organizacija, literature i raspoloživih studija (nacrt NEAP dokumenta, UN Common Country Study for BiH), održanih radionica, sastanaka i okruglih stolova koje je organizovao REC BiH, ostalih REReP projekata i web-stranica Evropske komisije (EC), Programa razvoja Ujedinjenih naroda (UNDP), Svjetske banke (WB), REC-a, itd. Cilj ovog materijala je bio da se pojasni situacija (zakonodavstvo, institucije, politika, planovi i strategije) u BiH o odnosu na proces približavanja EU.

Na osnovu rezultata ispitivanja može se zaključiti da se BiH susreće sa ozbiljnim problemima u oblasti okoliša. Posebno treba istaći nedovoljno razvijene kapacitete, kao i mnoge socio-ekonomske i institucionalne probleme:

•	Nedostatak okolišne politike i zakonodavstva, 
•	Nedovoljno razvijeni kapaciteti, koji su uz to i podijeljeni između entiteta i kantona,
•	Nedostatak učešća javnosti u procesu odlučivanja u oblasti politike i okoliša,
•	Nejasno razgraničenje odgovornosti i obaveza različitih institucija koje se bave problemom voda, šuma, okoliša, zdravlja, poljoprivrede, itd.,
•	Nedostatak monitoringa i opreme,
•	Nedostatak saradnje između entiteta, i zainteresiranih strana (Vlada, nevladinih organizacija, građana, i sl.),
•	Nedostatak ekonomske inicijative (dažbine, takse, princip “zagađivač plaća”),
•	Nedovoljna obučenost i nedostatak stručnog znanja, loše upravljanje, nedostatak kadra i finansijskih sredstava, kao i adekvatne obuke,
•	Nedovoljna zainteresiranost za probleme okoliša, kao i nedostatak opće upućenosti javnosti .

Nije sporno da je integracija u Evropsku uniju od velike važnosti za budućnost Bosne i Hercegovine. Ulazak BiH u EU mora biti cilj koji će dovesti do pozitivnih promjena u okolišu ove zemlje. Pored ekonomskih, zakonodavnih i političkih problema koji se moraju riješiti, BiH bi mogla ostvariti i samoodrživost u okolišu.

Razvoj okolišnog zakonodavstva u BiH

Okolišna politika BiH je veoma slabo razvijena. Proces razvoja zakonodavstva je veoma spor zbog velike odgovornosti Parlamenta za usvajanjem značajnog broja novih zakona, što je dovelo do odgode razvoja regulativnih okvira za okoliš. Dodatni razlozi su još i ti što okolišno zakonodavstvo nije bilo jedan od prioritetnih problema, kao i nedostatak stručnog osoblja za izradu nacrta okolišnih zakona. Nedostatak okolišne legislative i slaba razvijenost institucija uključenih u zaštitu okoliša su istaknuti kao najrelevantniji problemi u sektoru okoliša u BiH danas.

Bosna i Hercegovina je složena država sastavljena od dva entiteta, Federacije Bosne i Hercegovine (FBiH) i Republike Srpske (RS) i Brčko Distrikta, kao posebne jedinice sa lokalnom autonomijom i nadležnošcu definisanim Statutom Distrikta. Okvirni sporazum za mir u BiH, iniciran u Dayton-u 21. novembra, 1995. i potpisan u Parizu 14. decembra, 1995., navodi načela državne i pravne strukture Bosne i Hercegovine. Republika Bosna i Hercegovina, oficijelno “Bosna i Hercegovina” od stupanja na snagu Okvirnog sporazuma za mir, nastavila je svoje pravno postojanje po međunarodnom pravu, kao država sa unutarnjom strukturom modificiranom Ustavom Bosne i Hercegovine (Aneks 4).

Okvirni sporazum za mir postavlja upravljanje pravosuđem ''u ruke'' dva entiteta (Član III Paragraf 3a). Zakonski okvir za efikasno upravljanje okolišem i njegovu zaštitu baziran je na ustavnom pravu građana za zdravim okolišem, i na međunarodnim principima iz ove oblasti.
Okolišni zakon i u Federaciji BiH i RS je uglavnom baziran na zakonima bivše Jugoslavije. Zaštita okoliša je regulisana Zakonom o upravljanju prostorom. Ovaj zakon je zajednički i pokriva sve komponente okoliša. Tokom perioda od njegovog usvajanja (1974), zakon tretira kompletnu problematiku urbanizma, prostornog uredenja, okoliša i građevinarstva. U FBiH trenutno su u upotrebi okvirni zakoni, Zakon o zaštiti okoliša i Zakon o zaštiti prirode, oba bazirana na usvojenim zakonima iz Slovenije i Hvatske. U RS okolišni zakon je baziran na zakonu koji je trenutno na snazi u Srbiji. Očekuje se da će ovi zakoni biti u upotrebi do ljeta 2002, kada se očekuje usvajanje novog seta okolišnih zakona.

Struktura Zakona o zaštiti okoliša u Federaciji Bosne i Hercegovine

Zakon o zaštiti okoliša u Federaciji Bosne i Hercegovine ima sljedeću strukturu:

1.	Osnovni propisi
2.	Osnovni principi zaštite okoliša:
•	Zaštita,
•	Očuvanje vrijednosti prirodnih resursa i biološkog diverziteta,
•	Zamjena operacijskih sistema,
•	Razumljiv pristup,
•	Poštovanje zakona,
•	Naplata zagađenja i šteta nanesenih okolišu,
•	Otvorenost i pristupačnost.
3.	Dokumenti o zaštiti okoliša
4.	Organizacija upravljanja, zaštite i unapređenja okoliša
5.	Sprovođenje zaštite i unapređenja okoliša
6.	Odgovornost za ugrožavanje i nanošenje štete okolišu
7.	Finansiranje zaštite i unapređenja okoliša
8.	Nadgledanje
9.	Kaznene klauzule
10.	Tranzicione i zaključne klauzule

Struktura Zakona o zaštiti okoliša u RS

Zakon o zaštiti okoliša u RS ima sljedeću strukturu:

1.	Osnovni propisi
2.	Mjere zaštite u planiranju i izgradnji:
•	Zaštita zraka,
•	Zaštita voda,
•	Zaštita zemljišta,
•	Zaštita šuma,
•	Zaštita flore i faune,
•	Zaštita prirodnih resursa,
•	Zaštita od buke,
•	Zaštita od jonizirajućeg zračenja,
•	Zaštita od otpada i opasnih materija,
3.	Finansiranje zaštite okoliša
4.	Inspekcijska kontrola
5.	Sankcije
6.	Tranzicioni i finalni propisi

Priprema ovih dokumenata je bila jednostavnija, i uštedila je novac i vrijeme, ali istovremeno je izazvala i negativne posljedice zbog prisustva dva različita zakona u državi BiH. Različiti zakoni bi mogli izazvati mnoge probleme u implementaciji propisa, posebno međunarodnih.

Usvojene su brojne regulative koje se odnose na upravljanje prirodnim resursima i upravljanje okolišem, i trenutno se u FBiH i RS nalazi više od 70 zakona u ovom domenu, kao što je Zakon o upravljanju vodama, Zakon o upravljanju šumama, i sl. Na žalost, ovi zakoni nisu koordinirani u mnogim segmentima. Period iza nas je okarakterisan nedostatkom upućenosti građana, nedostatkom državnih i lokalnih organa značajnih za implementaciju okolišne politike i zakonodavstva. Ista situacija je i sa učešćem javnosti u usvajanju i realizaciji razvojnih planova i programa. 

Oblast o okolišnom zakonu je od zajedničkog interesa. Kvalitetni propisi su osnova za ostvarenje strateskih planova, tj. adekvatne rekonstrukcije, tranzicije i održivog razvoja čitave zemlje. Zbog toga postoji potreba za povezivanjem nadležnih organa i zakonodavstva dva entiteta. Prvi korak načinjen je u julu 1998., kada je potpisan Memorandum o razumijevanju između dva entiteta, uz pomoć i podršku međunarodne zajednice, i koji se odnosio na stvaranje harmonizirane okolišne politike na nivou države.

Medutim, okolišna politika na nivou države još uvijek ne postoji. Evropska komisija je finansirala program, sa ciljem pripreme nacrta seta zakona, za oba entiteta, koji bi pokrivao problem okoliša prema modernoj EU legislativi. Projekat je završen i upravo je izrađen nacrt seta okolišnih zakona od strane stranih i domaćih stručnjaka. Ovaj set zakona uključuje:

•	Okvirni okolišni zakon,
•	Zakon o zaštiti voda,
•	Zakon o otpadu,
•	Zakon o zaštiti prirode,
•	Zakon o zaštiti zraka,

Sljedeća faza bi trebala biti javna diskusija, parlamentarna diskusija i konačno usvajanje zakona. Očekuje se da bi Parlament FBiH i RS mogli usvojiti ovaj set zakona do ljeta 2002.

U svim zemljama jugo-istočne Evrope postoje nacionalne strategije i akcioni planovi, osim u BiH. Od marta 2001. Svjetska banka (WB) podržava razvoj Nacionalnog akcionog plana za okoliš (NEAP) za BiH, čiji se završetak očekuje krajem 2002. Uloga NEAP-a je da identificira probleme iz oblasti okoliša i postavi listu prioriteta. NEAP je dokument od velike važnosti za BiH, i trebao bi biti usvojen od strane upravnih organa oba entiteta i Brčko Distrikta. 

Institucionalni razvoj u BiH

Ne postoji jedno ministarstvo, koje bi imalo ključnu ulogu u zaštiti okoliša u BiH. Različita ministarstva na nivou države imaju udjela u istim problemima, ali ne postoji ministarstvo koje bi bilo odgovorno za harmonizaciju zajedničkih nastojanja; a takođe nedostaje i odgovarajuća saradnja među ministarstvima.

Ministarstvo vanjskih poslova je odgovorno za ugovaranje brojnih okolišnih ugovora koji se odnose na BiH. Ministarstvo za vanjsku trgovinu i ekonomske odnose vodi okolišne programe vezane za ugovore. Ministarstvo za evropske integracije vodi okolišne projekte u okviru Pakta stabilnosti. Ministarstvo za civilne poslove i komunikacije je zaduženo za formulisanje okolišnih zakona. Ova podijeljenost među ministarstvima predstavlja put ka neuspjehu.

Postoje nastojanja da se osnuje radna grupa, koja bi razmatrala okoliš na nivou države. Ova ideja je pokrenuta u septembru 2001 od strane Ministarstva za evropske integracije i Ministarstava za okoliš. Radna grupa bi se sastojala od po dva predstavnika Ministartva okoliša iz oba entiteta, jednog predstavnika svakog od četiri ministarstva Vijeća ministara (Ministarstvo za evropske integracije, Ministarstvo vanjskih poslova, Ministarstvo za vanjsku trgovinu i ekonomske odnose i Ministarstvo za civilne poslove i komunikacije) i jednog predstavnika međunarodnih organizacija (OHR, WB i REC). Na zadnjem sastanku održanom 5. februara, 2002. diskutovan je materijal koji se odnosi na verifikaciju Radne grupe i budući akcioni plan, koji će biti proslijeđen Vijeću ministara.

Kako je BiH nedavno (u oktobru 2001) pristupila GEF-u (Globalna okolišna pomoć), postojala je potreba osnivanja tijela za koordinaciju i upravljanje GEF programa i implementaciju međunarodnih okolišnih sporazuma u BiH. Administrativna i organizaciona struktura u BiH koja se odnosi na GEF programe, među ostalim pitanjima, bila je raspravljana na Okruglom stolu “Klimatske promjene – Obaveze i BiH potencijali”, održanom 4. februara, 2002 u Sarajevu. Odgovorno tijelo (fokalna tačka - FP) za GEF u BiH je Ministarstvo za vanjsku trgovinu i ekonomske odnose. Sljedeći korak će biti uspostavljanje Nacionalnog odbora za GEF i Operativnih ''fokalnih tačaka'' za ozon, zaštitu voda, klimatske promjene i biodiverzitet. Drugi Okrugli sto “Uspostavljanje institucionalne i organizacione infrastrukture za okoliš i upravljanje GEF programima u Bosni i Hercegovini” održan je 5. marta, 2002. Na sastanku su prisustvovali predstavnici WB, UNDP, EC, USAID, OHR i BiH ministarstava. Među ostalima, g-din. Jadranko Prlić, Zamjenik ministra i Glavni izvrsni direktor za GEF BiH, je imao izlaganje na temu “Uloga države i vladinih institucija u provođenju međunarodnih obaveza Bosne i Hercegovine u zaštiti okoliša i međunarodna saradnja u implementaciji okolišnih programa”. 

Sve ove aktivnosti su doprinos uspostavljanju relevantnih okolišnih institucija (kao što su Upravni odbor za okoliš, Agencija za zaštitu okoliša i sl.), koje bi mogle imati ulogu “državnih” agencija zaduženih za implementaciju okolišne politike na najvišim nivoima.

U FBiH i RS postoji različit sistem organizacije ministarstava. U oba entiteta glavna odgovornost iz sektora voda pripada Ministarstvu poljoprivrede, vodoprivrede i šumarstva. Ovo ministarstvo je odgovorno za strategiju i politiku voda, izdavanje saglasnosti i dozvola, postavljanje standarda i propisa, i monitoring usklađivanja prema zakonima i propisima putem inspekcija i izdavanja saglasnosti. Ministarstvo prostornog uređenja i okoliša u FBiH i Ministarstvo za urbanizam, stambeno-komunalne djelatnosti, građevinarstvo i ekologiju u RS imaju odgovornosti u sektoru voda i okoliša za aktivnosti i mjere zaštite okoliša i voda.

FBiH je administrativno podijeljena na deset kantona. U svih deset kantona odgovorna tijela za zaštitu okoliša su:
-	Ministarstva za izgradnju, prostorno uređenje i okoliš, koja djeluju na polju uređenja prostora i zaštite okoliša u kantonalnim granicama.
-	Ministarstva poljoprivrede, vodoprivrede i šumarstva, koja se takođe bave upravnim poslovima kao što je izdavanje vodoprivrednih saglasnosti i dozvola, koje su po Zakonu o vodama u nadležnosti kantona.

Kao i mnogi drugi, i ovaj problem je otežan podijeljenošću unutarnje strukture vlade, i zajedničkim ovlaštenjima između različitih odjela i nivoa vlade. Čak i uposleni na višim funkcijama nemaju odgovarajuću stručnost i iskustvo za upravljanje okolišem, zaštitu i održivi razvoj. Kadrovski potencijali za procjenu uticaja na okoliš su nedovoljni.
Bez zajedničkog rada na okolišnoj legislativi u BiH, implementacija međunarodnih standarda i propisa bi mogla biti znatno oslabljena. Sa postojanjem dva različita seta zakona i različitim sredstvima organiziranja zaštite okoliša, BiH će biti u teškoj poziciji pri provođenju istih.
 
Memorandum o razumijevanju je jedan od najznačajnijih sporazuma zaključenih do sada između dva entiteta. Rezultat ovog sporazuma je uspostavljanje zajedničkog Koordinacionog odbora za okoliš (ESC). Odbor se sastoji od osam članova (po četiri iz svakog entiteta), predstavnika međunarodnih organizacija OHR, USAID, EC, WB i ostalih tijela kao neglasajućih članova. Njegovi zadaci su: harmonizacija okolišne legislative i standarda, monitoring, informacioni sistemi i planovi u slučaju opasnosti, prostorno uređenje i odnosi sa međunarodnom zajednicom. ''ESC ukazuje da postoje brojne političke situacije u kojima entiteti sami ne mogu obavljati dužnosti suverene zemlje, usklađene međunarodnim zakonom. Dodatni problemi su takođe i nedostatak sporazuma među entitetskim vladama o pristupima rješavanja okolišnih problema, kao i različitost institucija i načina rada. Ukoliko ESC ne bi postojao, bilo bi veoma teško ostvariti čak i djelimično međusobno približavanje u praksi. U njegovom sadašnjem obliku, ESC još uvijek ne predstavlja djelotvoran mehanizam za sprovođenje međusobnog prepoznavanja i neophodne harmonizacije okolišnih zakona.''

Na nivou države ne postoji agencija ili slična institucija koja se bavi pitanjem okoliša. Određeni međunarodni donatori pokazali su zainteresiranost za podršku uspostavljanja takvog tijela, ali konkretne aktivnosti nisu do sada poduzete.

U BiH ne postoji sveobuhvatan sistem monitoringa okoliša koji bi prikupljao sve okolišne informacije. Sakupljanje podataka nije koordinirano, različite institucije prikupljaju informacije odvojeno jedna od druge. Ne postoji centralizovana/jedinstvena baza podataka, niti mehanizam razmjene informacija između institucija koje prikupljaju podatke i relevantnih ministarstava. Ministarstva okoliša (MoE) sa njihovim direktoratima i institutima , kao što su Meteorološki institut, Institut za statistiku, Institut za agro-pedologiju, Građevinski institut i sl. su odgovorni za prikupljanje podataka. U BiH ne postoje pravne regulative postavljene za informacione sisteme okoliša.

Nevladine organizacije (NVO) su uvijek imale značajnu ulogu u rješavanju problema iz domena okoliša. Prema dnevnim novinama “Oslobođenje”, od 18. februara 2002., u BiH danas postoji oko 1500 NVO-a. REC BiH procjenjuje da se oko 10% njih bavi problemom okoliša. Generalan stav je da NVO-e nisu dovoljno razvijene, njihova upravljačka struktura je jako slaba i većina ih nema osnovna sredstva za rad. Većina NVO-a radi na bazi spontanog okupljanja članova u nekim simboličnim akcijama, bez stalnog angažmana i planova razvoja. U cilju razvoja i jačanja NVO-a, REC BiH je obezbijedio finansijsku pomoć putem lokalnih i kooperativnih grantova (130.000 EUR za period 1997-2001). Vidljiv nedostatak komuniciranja postoji unutar nevladinog sektora, kao i između NVO-a i vladinih tijela. U cilju prevazilaženja takve situacije, neke NVO-e započele su kampanju stvaranja foruma, ali dosadašnja praksa još uvijek nije pokazala bilo kakve pozitivne rezultate. Takođe postoje nastojanja za uspostavljanje i vođenje elektronske mreže NVO-a u BiH. Početni korak u ovom procesu bila je Radionica “Uloga BiH NVO-a u uspostavljanju elektronske kompjuterske mreže” održana u Fojnici 10-11. decembra, 2001. u okviru REReP Projekta 2.3 “Promovisanje umrežavanja i kooperativnosti okolišnih NVO-a”.

Međunarodne konvencije

Godine rata i rješavanje urgentnih problema građana nakon rata, udaljili su BiH od općeg razvoja okolišnog zakonodavstva u svijetu. Ostvaren je veliki napredak u potpisivanju sporazuma u posljednjih dvije do tri decenije. Pitanje okoliša, imajući značajan uticaj na ekonomski razvoj, trgovinu i ljudsko zdravlje, zauzima vodeće mjesto u međunarodnoj politici. BiH nije potpisnica brojnih (najmanje 21) značajnih multilateralnih sporazuma (i još mnogo protokola) koji se odnose na zaštitu okoliša i voda. Čak i kada je u pitanju učešće u značajnim regionalnim inicijativama, kao što je Sporazum za Dunavski bazen i Mediteranski akcioni plan, BiH je manje više posmatrač. Jedan od najznačajnijih razloga je neadekvatno funkcioniranje Vijeća ministara, kao i krajnje složena procedura ratifikacije ugovora.

Okolišni sporazumi se vjerovatno ne smatraju tako bitnim, u poređenju sa nastojanjem zemlje da riješi mnogobrojne unutarnje probleme. Tačno je da konvencije zahtijevaju značajne ljudske i finansijske resurse zemalja članica, ali one u sebi sadrže i značajnu finansijsku podršku i tehničku pomoć, kako bi pomogle zemljama u implementaciji i monitoringu međunarodnih procedura ili standarda. 

Kao zemlja nasljednik, BiH je postala članica nekih međunarodnih konvencija usvojenih od strane bivše Jugoslavije (Montrealski protokol o supstancama koje oštećuju ozonski omotač, Konvencija o prekograničnom zagađenju zraka na velikim udaljenostima), ali bi trebala da usvoji i određene konvencije kojih bivša Jugoslavija nije bila potpisnica.

Ministarstvo vanjskih poslova je objavilo u BiH Službenom listu br. 25/93; 15/95, i Službenom listu br. 26/98, pregled međunarodnih multilateralnih ugovora, koji se odnose na područje okoliša. BiH je potpisnica ovih ugovora.
 
Vijeće ministara donijelo je Odluku o ratifikaciji Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama i ova Odluka je objavljena u BiH Službenom listu br.19/2000, 20.07.2000. Konvencija je postala važeća 06.12.2000.

Predsjedništvo BiH je u julu 2000. donijelo Odluku o ratifikaciji Konvencije o nadzoru prekograničnog prometa opasnog otpada i njegovom odlaganju, poznate kao Bazelska konvencija. Odluka o ratifikaciji ove konvencije je objavljena u Službenom listu br. 31/00 i stupila je na snagu 18. decembra, 2000.

U julu 2001. Federalno Ministarstvo prostornog uređenja i okoliša započelo je inicijativu za ratifikaciju Konvencije o zaštiti Dunavskog riječnog bazena.

Takođe je planirana ratifikacija sljedećih konvencija u skoroj budućnosti:

-	Konvencija o procjeni prekograničnih uticaja na okoliš (25. februar, 1991),
-	Konvencija o prekograničnim efektima industrijskih nesreća (17. mart, 1992),
-	Konvencija o zaštiti i upotrebi prekograničnih vodenih tokova i međunarodnih jezera (17. mart, 1992),
-	Konvencija o pristupu informacijama, sudjelovanju javnosti u procesu odlučivanja i pristupu pravosuđu (Aarhus konvencija).

Nedostatak odgovarajuće strukture na nivou države znači da BiH nije sama u mogućnosti da pristupi međunarodnim ugovorima. Postoji urgentna potreba za pomoć u sistematskoj pripremi ratifikacije gore navedenih konvencija, kao i ostalih. Značajan korak u ratifikaciji ovih i budućih konvencija i ugovora predstavlja usvajanje Zakona o postupku zaključivanja i izvršavanja međunarodnih ugovora. Parlamentarna skupština BiH usvojila je ovaj Zakon 18. oktobra 2000. Zakon je objavljen u Službenom listu BiH br. 29/00 i stupio je na snagu 8. decembra 2000.

Stanje okoliša i prioriteti

Zrak

Emisija zagađujućih materija u atmosferu u BiH, uprkos niskom stepenu industrijalizacije i urbanizacije je vrlo visoka. U 1998. u studiji Nezavisnog biroa za humanitarna pitanja objavljeno je da je BiH učestvovala sa 32% od ukupnog zagađenja bivše Jugoslavije.

Uzroci zagađenja zraka u BiH su: termoelektrane, industrijski izvori, kvalitet konzumiranih goriva (niskokalorična vrijednost, značajan sadržaj sumpora, visok stepen pepela), loše održavanje elektrana i industrijskih postrojenja, neodgovarajuća tehnologija, prijašnja šteta nanešena okolišu, nedostatak znanja o upravljanju okolišem i ekonomičnom korištenju energije.

Sadašnji proces privatizacije se sprovodi bez uzimanja pitanja okoliša u obzir. Sljedeća pitanja bi trebalo precizno definirati:

-	Ko je vlasnik prethodno nanešene štete, 
-	Da li će novi vlasnik kupiti i štetu zajedno sa postrojenjem ili će ona ostati u vlasništvu države,
-	Da li će vlasnici postrojenja koja nisu u funkciji i koja ne ispunjavaju okolišne regulative, morati da investiraju ogromna sredstva u tehnologije da bi ispunili ove regulative.

U nacrtu NEAP dokumenta naglašena je potreba usvajanja Agende 21 od strane Parlamenta BiH. Sljedeći korak bi trebao biti pripremanje i usvajanje nacionalnog akcionog plana od strane Vijeća ministara. Na osnovu ovog okvirnog akcionog plana, vlade oba entiteta bi mogle izraditi implementacione programe za sprovođenje održivog razvoja oba entiteta. 

Međunarodna saradnja mora biti integralni dio za utemeljenje BiH. BiH mora usvojiti konvencije Ujedinjenih naroda u kojima bivša Jugoslavija nije bila učesnik. Svaka od ovih konvencija ima svoje programe implementacije i veoma često pomoćne programe za države Centralne i Istočne Evrope (u procesu tranzicije). Neophodno je usvojiti pravila EU “Novi pristup”, kao i ona sadržana u EU “Bijeloj knjizi”, naročito iz poglavlja 8 (Okoliš).

Kao što je prije spomenuto, novi set zakona bi trebao biti usvojen do ljeta 2002. Više pažnje bi trebalo usmjeriti na uredbe, nego na zakone. Kako će se zakoni sprovoditi, zavisit će od strogoće standarda emisija. Upravljanje okolišem bez kontrole emisije, kao i bez striktnih standarda emisije, neće imati pozitivne rezultate. Samo realni standardi (ambijent i emisija) mogu dati dobre rezultate. 

Prioritetne mjere:

-	Priprema nacrta uredbi Zakona o kvaliteti zraka,
-	Izrada studija za primjenu Zakona o kvaliteti zraka,
-	Priprema programa za smanjenje emisije gasova koja slijedi Ženevsku konvenciju o prekograničnom zagađenju zraka i Okvirnu konvenciju o klimatskim promjenama,
-	Uključenje u međunarodne programe,
-	Uspostavljanje državnih/entitetskih agencija za okoliš,
-	Uspostavljanje sistema monitoringa za zrak,
-	Implementacija indikatora održivog razvoja u BiH praksi,
-	Edukacija o racionalnom korištenju resursa,
-	Organizovanje seminara o procjeni uticaja na okoliš, upravljanju kvalitetom zraka i implementaciji sistema upravljanja okolišem (EMS).

Vode

Prema zagađenju površinskih i podzemnih voda, BiH se smatra najzagađenijom republikom bivše Jugoslavije. U cijeloj zemlji, mnoge rijeke su lošeg kvaliteta zbog otpadnih voda i kanalizacionih postrojenja. U urbanim zonama 70% domaćinstava je povezano sa kanalizacionim sistemima i oni su često neefikasni. Prema izvještajima stručnjaka u drugom nacrtu NEAP dokumenta, nigdje ne postoje postrojenja za tretman kanalizacionih voda. Prepoznavanje ovog problema neposredno prije početka rata, dovelo je do izrade dvadeset-godišnjeg plana unapređenja snabdijevanja vodom i mjesta za ispuštanje otpadnih voda cijele zemlje. 

Zbog rata na prostorima BiH vodna infrastruktura zemlje je teško oštećena. Još i prije rata, stanje u vodosnabdijevanju i kanalizaciji je bilo nesređeno. Mada se procjenjuje da je sektor snabdijevanja vodom saniran do 90 % od predratnog nivoa, ipak je još daleko od međunarodnih standarda. Do sada je vrlo malo ulagano u kapacitete za tretman otpadnih voda. Kvalitet vode za piće je sumnjiv, a u pojedinim slučajevima vrlo nezadovoljavajući. U urbanin sredinama, pa čak i većim gradovima, kanalizacioni sistemi su nedovršeni. 

Prioritetne mjere

Osnovni ciljevi koje je potrebno dostići u narednom dugoročnom periodu su:

•	Obezbjeđenje dovoljnih količina kvalitetne vode za vodosnabdijevanje i ostale namjene,
•	Zaštita vodnih resursa i očuvanje kvaliteta površinskih i podzemnih voda,
•	Zaštita od štetnog djelovanja voda,
•	Racionalizirana upotreba vode.

Da bi se ovo postiglo potrebno je prioritetno sprovesti slijedeće aktivnosti:

•	Modernizirati sektor voda u skladu sa EU direktivama. Predlaže se izrada vodoprivrednih osnova po slivnim područjima, kao osnovnih teritorijalnih jedinica i donošenje baznih dokumenata za korištenje i upravljanje vodama,
•	Uskladiti pravnu regulativu i strukturu unutar pojedinih entitetskih vodnih režima,
•	Ojačati nivo aktivnosti države BiH u sektoru vode,
•	Razraditi i uvesti novu zakonsku/institucionalnu strukturu kojom će se lokalizirati upravljanje vodnih resursa,
•	Poboljšati uslove za investicije i mobilizirati privatni kapital,
•	Organizirati odgovarajući sistem monitoringa.

Zemljište

Tokom proteklih decenija zemljište u BiH je bilo izloženo različitim negativnim uticajima, koji su uzrokovali njegovo zagađenje, degradaciju i ponekad kompletnu destrukciju. Porast zakišeljavanja zemljišta je takođe bio uočen. Zakišeljavanje zemljišta ima negativan uticaj na stanje vegetacije. Ova pojava je veoma česta u blizini termoelektrana (Tuzla, Kakanj, Ugljevik, Gacko), i područjima sa razvijenom industrijom, posebno hemijskom, sa visokim stepenom emisija SO2, CO2, NOx i drugih gasova koji izazivaju “kisele kiše” i zakišeljavanje zemljišta. Dodatno, u blizini velikih industrijskih i rudarskih centara i termoelektrana, sadržaj teških metala u zemljištu je u porastu i dostiže kritičan nivo. Zemljišta u BiH su izložena stalnim vodenim erozijama. Zbog površinske eksploatacije različitih sirovina (ugalj, željezo, aluminij, glina i sl.) došlo je do stvaranja tzv. “tehnogenih pustinja”.

U cilju ostvarenja bolje zaštite i upravljanja zemljištem, trebalo bi poduzeti niz mjera i aktivnosti. To su:

•	Razviti jedinstvenu strategiju (politiku) zaštite zemljišta na nivou države,
•	Obezbijediti opću i posebnu legislativu za zemljište (na entitetskom nivou i određene organe/odgovornosti na državnom nivou), sa jasno definisanim odgovornostima na vertikalnom i horizontalnom nivou,
•	Obezbijediti  instrumente i standarde za zaštitu poljoprivrednog zemljišta,
•	Uspostaviti mehanizme tržišta zemljištem, za što je potrebno imati: dobar informacioni sistem, pouzdan zakonski i pravni sistem, sposobne i registrovane eksperte za zemljišne transakcije, jedinstvene takse i poreze za nekretnine,
•	Zemljišnu politiku bi trebalo objediniti i voditi na nivou države putem agencije ili zavoda, sa regionalnim ekspoziturama koje bi se na terenu bavile specifičnim problemima karakterističnim za svaku prirodnu regiju,
•	Razviti harmoniziran Zakon o zemljištu (zaštiti, korištenju i obradi), na bazi harmonizirane politike o zaštiti zemljista,
•	Napraviti inventuru stanja zemljišta u BiH, sa stanovišta i za potrebe strateškog planiranja,
•	Identificirati stepen kontaminacije zemljišta korištenog za proizvodnju zdrave hrane (institucionalno jačanje kontrole kontaminiranosti zemljišta),
•	Identificirati stanje aktuelne i potencijalne erozije zemljišta i provođenje mjera zaštite,
•	Kategorizacija (evaluacija) zemljišta u cilju održivog upravljanja i korištenja u poljoprivredi i šumarstvu,
•	Uspostaviti monitoring zemljišta u okviru Evropske integracije,
•	Uspostaviti jedinstveni zemljišni informacioni sistem,
•	Podizati nivo upućenosti stanovništva o značaju zemljišta za održivi razvoj i budućnost generacija koje dolaze.

Biodiverzitet

Sa stanovišta biološke i ekološke raznolikosti, Bosna i Hercegovina predstavlja jedan od najinteresantnijih regiona u Evropi. Biodiverzitet predstavlja neprocjenjivo nacionalno bogatstvo i naslijeđe. Stepen različitosti staništa i geodiverziteta je takođe veoma visok. Na žalost, nije obraćeno dovoljno pažnje na prirodno, historijsko i kulturno naslijeđe. Samo 3% teritorije države se trenutno nalazi pod zaštitom. 

Problemi i uzroci 

-	Prisutna je intenzivna degradacija svih elemenata prirodnog, historijskog i kulturnog naslijeđa,
-	Ne postoji institucionalni okvir za održivo upravljanje prirodnim, historijskim i kulturnim naslijeđem na svim nivoima,
-	Nedostatak stručnih i naučnih institucija za uspostavu baza podataka za razvoj              ekološko-ekonomski prihvatljivijih modela upravljanja prirodnom baštinom; 
-	Nedovoljna implementacija postojeće legislative i postojanje problema u razvoju sistema monitoringa,
-	Neadekvatna politika finansiranja zaštite prirodnog, historijskog i kulturnog naslijeđa, i nedostatak programa za razvoj tržišnog privređivanja u ovom sektoru,
-	Nedovoljna saradnja međuvladinih tijela, institucija i pojedinih sektora, te slaba saradnja sa sektorom NVO-a,
-	Nedostatak informacija i veoma slaba upućenost javnosti i vladinog sektora o značaju prirodnog, historijskog i kulturnog naslijeda,
-	Veoma male površine pod odgovarajućim režimom zaštite, 
-	Nedostatak podataka o senzitivnosti pojedinih područja, kategorizaciji ugroženosti prirodnih bogatstava i njihovom postojećem stanju,
-	Slaba uključenost u međunarodne tokove,
-	Nedostatak učešća u međunarodnim sporazumima koji se odnose na održivo upravljanje biodiverzitetom kao što su Konvencija o zaštiti evropskih divljih vrsta i prirodnih staništa (Bernska konvencija); Direktiva EC o staništima (EC Habitats Directive 92/43/EEC); Konvencija o biodiverzitetu, CITES konvencija, Ramsar konvencija, itd.,
-	Nedostatak standarda i strategija o održivoj upotrebi prirodnih resursa, 
-	Neučešće u međunarodnim projektima, kao što su : Natura 2000 – Koherentna evropska ekološka mreža za specijalne zone zaštite; Evropska ekološka mreža (EECONET).
Prioriteti
-	Pripremiti naučne osnove za potpisivanje i ratifikaciju međunarodnih sporazuma i dokumenata koji se odnose na održivo upravljanje i zaštitu biodiverziteta i geodiverziteta,
-	Razviti program i standarde za održivo korištenje bioloških resursa, 
-	Razviti održivo okolišno obrazovanje za izgradnju demokracije i bolje saradnje i razumijevanja između entiteta i različitih etničkih grupa u državi, 
-	Razviti informacioni sistem za održivo upravljanje i monitoring, 
-	Izraditi strategije i nacionalni akcioni plan (NAP) za zaštitu i održivo upravljanje biodiverzitetom, geodiverzitetom i diverzitetom pejsaža u državi,
-	Razviti strategije i nacionalne programe za zaštitu od genetski modificiranih organizama (GMO), i invazivnih vrsta, 
-	Razvoj programa za zaštitu 15-20% teritorije države u skladu sa IUCN. 

Otpad

U upravljanju otpadom, BiH znatno zaostaje za razvijenim zemljama, kao i većina zemalja u tranziciji. Problem otpada nije bio adekvatno tretiran čak ni u prijeratnom periodu. Ratna razaranja su dodatno pogoršala situaciju u pogledu otpada.

Nagomilani problemi pri upravljanju otpadom potiču, između ostalog, iz dosadašnjeg odnosa prema otpadu i načina upravljanja, pomanjkanja vertikalne i horizontalne upravljačke i strukovne usklađenosti i organiziranosti, pomankanja pravnih propisa i ekonomskih mjera u pogledu geološkog i hidrološkog značaja BiH prostora, te problema migracije stanovništva usljed ratnih razaranja. Deponije nisu adekvatno locirane ili tehnički opremljene, i vrlo često su pune. Odlaganje otpada je neadekvatno organizirano (otpad nije selektiran, nema recikliranja, nema tehnologije za recikliranje otpada). Industrijski otpad je u većini slučajeva odlagan zajedno sa komunalnim otpadom, i na prostorima BiH ne postoji zakonski utemeljeno odlagalište za industrijski otpad. Izvoz nekih vrsta otpada (stare boje, lakovi, rastvarači...) u skladu sa aktima Bazelske konvencije, je jedina mogućnost za većinu industrija, međutim takav način zbrinjavanja još nije zaživio. Za neke vrste komunalnih otpada koje u EU vrlo uspješno sakupljaju i recikliraju, radi nepostojanja  baze podataka o nastajanju, kretanju, tretmanu i odlaganju korisnih otpada, u našoj državi nema uređenog sakupljanja (npr. aluminijske konzerve, polietilenska ambalaža, ambalažni stiropor, drvene gajbe za voće i povrće, otpadna odjeća, bijela tehnika, stari automobili...). Ambalažni dio otpada će se u skoroj budućnosti morati radikalno smanjiti radi donošenja nove direktive EU o ambalaži (CD 94/62 EC, 1994). 
Ne postoji sakupljanje i sortiranje opasnog otpada koji dolazi na deponije pomiješan sa komunalnim otpadom (baterije i akumulatori, ostaci pesticida, stare boje i organski rastvarači, lijekovi sa isteklim rokom upotrebe itd). Takođe, nije definisan sistem za upravljanje tako prikupljenim otpadom do konačnog uništenja odnosno reciklaže. Veliki problem predstavlja klinički/medicinski otpad za koji se procjenjuje količina od 850 tona iz humanitarne pomoći i 14 tona bolničkog otpada, koji se prema podacima Svjetske zdravstvene organizacije generira dnevno u FBiH, dok je situacija u RS slijedeća: cca 550 tona iz humanitarne pomoći i 7,5 tona/danu bolničkog otpada . Poslije rata u BiH 1996, instaliran je prvi incinerator u Mostaru u kojem je trebalo spaliti 400 tona lijekova sa isteklim rokom upotrebe. Međutim, incinerator nije u funkciji zbog nekih političkih razloga. U BiH ne postoji tržište otpadom, nema registrovanih kolektora i odgovarajućih postrojenja za tretman opasnog otpada.

Jedinstven sistem kontrole prekograničnog prometa otpadom još uvijek ne postoji, iako je Bazelska konvencija za kontrolu prekograničnog prometa opasnog otpada postala važćca 18. decembra, 2000.

U državi BiH ne postoji zakonska regulativa, usklađena sa zakonima EU, a koja pokriva ovu oblast, niti adekvatni akti kojima se obezbjeđuje upravljanje i nadzor u nastanku, uskladištenju, sakupljanju, transportu i tretmanu industrijskog i specijalnog otpada. Korak naprijed u poboljšanju stanja predstavlja dokument BiH Strategija upravljanja čvrstim otpadom, koja daje osnovna usmjerenja i ciljeve u oblasti otpada i hijerarhiju mogućih načina upravljanja otpadom

Ciljevi dostizanja standarda EU u pogledu integralnog upravljanja otpadom zahtijevaju relativno visoka ulaganja i ne mogu se implementirati odjednom u BiH. Evropska komisija i Svjetska banka su započeli inicijativu za poboljšanje upravljanja otpadom, razvoj sistema državnog monitoringa okoliša i razvoj okvira ujednačene okolišne regulative. Prijedlozi projekata raspravljani su na nedavno održanom okruglom stolu 8. februara. 2002.

Prioriteti 

-	Uvođenje i usvajanje strategije upravljanja otpadom,
-	Usvajanje zakona upravljanja otpadom,
-	Sanacija određenog broja postojećih deponija,
-	Otklanjanje ilegalnih odlagališta,
-	Organizovanje programa obrazovanja na svim nivoima,
-	Uspostavljanje tržišta za otpad,
-	Osnivanje integralnog informacionog sistema,
-	Osnivanje efikasnog sistema upravljanja otpadom,
-	Osnivanje agencije za upravljanje opasnim otpadom,
-	Primjena ekonomskih mjera,
-	Uvođenje tehnologija prihvatljivih za okoliš,
-	Izgradnja sanitarnih deponija,
-	Uvođenje ekoloških postrojenja za spaljivanje.

Šume

U BiH šume pokrivaju više od polovine zemljišne površine (55.6%). Oko 20% šuma je u privatnom vlasništvu. Rat je doveo do značajnih poremećaja kvaliteta šuma, priroda i prenos šteta prilično variraju u različitim zonama, te treba uraditi pravilan popis šuma. Glavni uzroci štete uključuju nekontrolisanu sječu, nedostatak upravljanja šumama i direktna šteta od vojnih akcija. Nekontrolisani požari su oštetili velike šumske zone. Proračunato je da 15-20% šuma ostalo minirano i nedostupno; dijelovi granata i metaka u stablima u nekim zonama smanjuju kvalitet stabala i povećavaju troškove njihove sječe.

Problemi u upravljanju šumama su uzrokovani zastarjelim zakonskim i administrativnim sistemima. Minimalno sprovođenje zakona i regulativa o šumama je ozbiljna prijetnja bilo kojim pokušajima održivog upravljanja šumama. 

Strategijski prioriteti

-	Usvajanje zakona o šumama na entitetskom i državnom nivou; 
-	Kreiranje dinamičnog plana deminiranja šuma;
-	Precizno određivanje vrsta, posebno najugroženijih i prijedlozi njihove zaštite;
-	Zaštita šuma od svih vrsta degradacije;
-	Kreiranje dugoročnog plana za održivo upravljanje šumama,
-	Kreiranje dugoročnog plana za pošumljavanje u cilju zaštite zemljišta od erozije,
-	Sakupljanje podataka koji se odnose na stepen zagađenja zraka, vode i zemljišta i njegov uticaj na šume,
-	Unapređenje rada inspekcija;
-	Početak monitoringa u šumama;
-	Napraviti prijedlog naučnih istraživanja u šumama, naročito za zaštitu protiv štetočina, požara i meteoroloških nezgoda;
-	Početak aktivnosti za izradu LEAP u svim administrativnim jedinicama.

Zaključak

Da bi BiH bila integrirana u međunarodni proces, postoji urgentna potreba za pomoć u razvoju jakih i nezavisnih okolišnih institucija i izradi nacrta okolišne regulative koja pokriva cijelu državu. Takođe postoji potreba za opsežan i harmoniziran okvir zakona o okolišu. Institucionalna izgradnja i usvajanje zakona, implementacija i sprovođenje zakona su zato najveći prioritet u BiH danas.

Uzimajući u obzir sve gore navedene činjenice, bilo bi veoma korisno kreirati priručnik, koji bi istakao glavne EU direktive i regulative, kao i zahtjeve EU u približavanju njenoj okolišnoj legislativi. Cilj priručnika je da pomogne BiH na njenom putu ka budućem članstvu u Evropsku agenciju za okoliš (EEA), ističući obaveze koje moraju biti djelimično ili potpuno ispunjene u procesu približavanja. Ovaj priručnik će predstaviti samo osnovne principe, a ne detaljna objašnjenja, svih tačaka pojedinih zakonskih dijelova ili opštih principa EU zakona.

Priručnik bi takođe mogao biti korišten kao materijal, koji bi mogao biti razmotren i uvršten u konačan nacrt NEAP dokumenta za BiH i kao sredstvo implementacije novih EC, WB i USAID projekata.

								
LITERATURA

Approximation of European Union Environmental Legislation, REC, Budapest, 1996

Economic Brief for Bosnia and Herzegovina, The World Bank, Resident Mission in B&H, 1998

Ekologija i zdravlje, Zbornik radova Naučno-stručnog savjetovanja, Eko zeleni, Tuzla, 2002 
Institut za javno zdravstvo BiH, “Posljedice rata u BiH na zdravstvo i društvo” Sarajevo, 1997
Koordinacioni odbor za okoliš, Ministarstvo prostornog uređenja i okoliša FBiH i Ministarstvo za urbanizam, građevinarstvo, stambeno komunalne poslove i ekologiju RS, 2001: Izvještaj sa Seminara “ Nacionalni akcioni plan za okoliš u BiH”, Druga radionica, 08–10. oktobar, 2001, Neum, Bosna i Hercegovina

LEAPs, Report on the Seminar, REC BiH, June 21-23, Konjic, BiH

Local Agenda 21, Basic Guide, (Croat -translation), CEMR CCRE, NGO “Eureka”, Njivice, Croatia, ISBN 953-97526-1-2, 1999

Prof. Tarik Kupusović, Sofia Initiative, Update of Key Indicators for Economic Instruments in Central and Eastern Europe, B&H Country Report, 2000

REC. 1999: Seminar on Environmental Impact Assessment, Hutovo Blato, Bosnia and Herzegovina, Nov.26-27, 1999, Conference Proceedings.

REC. 1999: Seminar on Framework Environmental Law Drafting in Countries in Transition, Jahorina, Bosnia and Herzegovina, Nov.29-30, 1998, Conference Proceedings.

REC and Japan Special Fund. 1999: “Support for the Development of Environmental Law and Policy in Bosnia and Herzegovina”.

Regional Environmental Reconstruction Programme for SEE, Proposal for the Programme in the Framework of the Stability Pact for the SEE, EC - DG ENVIRONMENT, P:04.10.05.22, 2000
Resulović, Tehnogene pustinje u Bosni i Hercegovini, Žurnal o upravljanju vodama, “Vodoprivreda”, Sarajevo 1998

Strategies and Policies for Air Pollution Abatement, UNECE, Geneva 1999
Sustainable Business, Economic Development and environmentally sound technologies, UNEP, 1998 

Strategic Review for the Year 2000, National Report B&H, MAP Office for B&H, 2000
Stuart Thompson, 2001: “The Need for Functional Integration in Environmental Protection”, OHR Legal Department.

Sustainable Development for Local Authorities, EEA, Copenhagen 1997

Šeremet Nešad, 2000: Okoliš, Sarajevo, UNDP.

United Nations Office of the Resident Coordinator for Development Operations. 2001: Common Country Study for BiH: “The Transition to Development – Challenges and Priorities for UN Development Assistance to Bosnia-Herzegovina”. 

1. 	Uvod
1.1	O priručniku
Glavni zadatak ovog priručnika je da pomogne Bosni i Hercegovini, kao i drugim sličnim zemljama (prije svega zemljama jugoistočne Evrope) na putu pristupanja Evropskoj agenciji za zaštitu okoliša (EEA), opisujući internacionalne zahtjeve koji moraju biti djelimično ili u potpunosti zadovoljeni u procesu približavanja.
Ključni zahtjevi koji moraju zadovoljiti EU okolišnu legislativu opisani su u pojedinačnim poglavljima za svaku oblast.
Regulativa (EEC/1210/90) ističe da je Evropska agencija za zaštitu okoliša (EEA) otvorena i za zemlje koje nisu članice Evropske zajednice, ali koje dijele ciljeve Agencije i u mogućnosti su da učestvuju u njenim aktivnostima. 
Evropska agencija za zaštitu okoliša nije striktno ograničena na zemlje EU. Otvorena je za zemlje koje imaju zajedničke interese i ciljeve Agencije. To znači da Agencija radi na problemima okoliša i u zemljama Centralne i Istočne Evrope.
Bosna i Hercegovina i druge zemlje jugoistočne Evrope zatražile su članstvo u Evropskoj agenciji za zaštitu okoliša (EEA).
Uslov za buduće članstvo u EU je da zemlje prilagode svoje nacionalne zakonske sisteme postojećoj EU okolišnoj legislativi, tzv. acquis communautaire. Proces integracije EU zakona u nacionalne zakonske sisteme nazvan je procesom približavanja.
Ovaj priručnik opisuje internacionalne zahtjeve koji moraju biti djelimično ili potpuno zadovoljeni u procesu približavanja. 
Cilj procesa približavanja je da osigura 100% poravnavanje nacionalnog okolišnog zakonodavstva i odgovarajućeg administrativnog sistema prema zahtjevima EU legislative - ne samo na papiru, nego i u praksi.
Prvi korak u ovom procesu je da se izvrši kompletna i precizna procjena zakonodavstva i nedostataka koje je potrebno otkloniti u cilju udovoljenja EU legislativi. 
Priručnik sadrži brojna "implementaciona razmatranja" za svaki dio zakonodavstva koja mogu biti od pomoći organima vlasti pri sprovođenju zakona u praksi.
Priručnik nije namijenjen da bude enciklopedija koja bi pokrivala sva moguća pitanja vezana za proces približavanja EU, nego praktični vodič sa osnovnim smjernicama.
Potrebno je imati na umu da ovaj priručnik predstavlja samo osnovne principe, a ne detaljno ispitivanje svih tačaka pojediničnih zakona i opštih principa EU zakona. Za to bi bilo neophodno uzeti u obzir tekstove zakona i njihovu interpretaciju datu u Evropskom sudu pravde. 

1.2	Pozadina
Problemi okoliša ne poštuju državne granice, ali su države glavni učesnici na internacionalnom nivou. Tradicionalno, jedino raspoloživo sredstvo za regulisanje “ponašanja” neke države je sistem internacionalnog zakona, sastavljen od ugovora i konvencija. Od početka vijeka uspostavljeno je više od 170 multilateralnih okolišnih ugovora i instrumenata, koji se odnose na različita pitanja od atmosferskog i morskog okoliša do očuvanja prirode i prekograničnih voda. Većina ovih sporazuma su regionalnog karaktera i mnogi od njih se primjenjuju samo u Evropi.
EU okolišni zakon sastoji se od više od 300 dijelova zakonodavstva i veoma je tehnički detaljan. Međutim, EU legislativa sa kojom potencijalne zemlje članice treba da usklade svoje zakonodavstvo i administraciju, kao uslov za članstvo u EU, je znatno manja. Sastoji se od oko 70 direktiva – od kojih su neke nadopunjene nekoliko puta i kojima su dodate subordinirajuće direktive i 21 regulativa. 
Sve potencijalne zemlje članice EU trebaju obezbijediti materijalna sredstva za usklađivanje sa EU okolišnom politikom. Ova sredstva ne bi trebala biti zanemarena. Krajnji rezultat investiranja u okoliš bi se evidentirao na razne načine – bolji kvalitet vode za piće, čistiji zrak, efikasnije iskoristavanje prirodnih resursa i energije. Studije su pokazale da u značajnom sektoru zrak i voda, samo poboljšanje zdravlja koje će proizaći iz poboljšanja zaštite okoliša će skoro pokriti sva uložena sredstva.
U industriji zemalja članica, prelazak na čistiju proizvodnju čini industrijski proces jeftiniji i dovodi do modernizacije i smanjenja otpada. Dodatno, zagađivački procesi postaju skuplji od čistije proizvodnje zahvaljujući primjeni principa “zagađivač plaća”, koji je jedan od ključnih aspekata EU okolišne politike.
Kandidati ne mogu birati direktive ili postavljati svoje ciljeve. Svaki pojedinačni zakon mora biti na mjestu na dan kada zemlja postane članica Unije. EU okolišna legislativa se ne može dogovarati, iako postoji određena fleksibilnost u implementaciji.
Prvi set prioriteta koje je potrebno razmatrati su okolišni prioriteti koji se odnose na specifične okolišne probleme i prioritete zemlje. Oni se ne mogu odrediti apstraktnim analizama, nego se moraju zasnivati na detaljnoj procjeni situacije okoliša u zemlji.
Drugi set prioriteta podrazumijeva legislativne i administrativne nedostatke, koji moraju biti otklonjeni u cilju ispunjavanja zahtijeva EU.
Određivanje legislativnih i administrativnih prioriteta mora se bazirati na detaljnom upoređenju postojeće nacionalne okolišne legislative i EU legislative, član po član, u cilju da se identificiraju nedostaci koje je neophodno ispuniti. Ova analiza ne može biti sama za sebe, nego mora biti popraćena procjenom administrativnih i institucionalnih potreba koje je neophodno ispunjavati u cilju osiguranja efektne implementacije, monitoringa i kontrole zakonodavnih mjera.
Ovo je izazov za zemlje buduće članice da ne ponove 20-ogodišnje zanemarivanje okoliša kao što je to bio slučaj u Zapadnoj Evropi, koja je 1970-tih podstakla program akcija za zaštitu okoliša na evropskom i nacionalnom nivou.

1.3	Evropska agencija za okoliš (EEA)
Evropska zajednica pod regulativom (EEC/1210/90) je osnovala Evropsku agenciju za okoliš (EEA). Svih petnaest zemalja članica EU su članice Agencije za okoliš. Zemlje Evropske asocijacije za slobodnu trgovinu (EFTA) – Norveška, Lihtenštajn i Island su se takođe pridružile kao ravnopravne članice. Od avgusta 2001 članice EEA su i Bugarska, Kipar, Latvia, Malta, Slovenija i Republika Slovačka, a ostalih sedam zemalja koje se blizu postanka članica EU - Čehoslovačka, Estonija, Mađarska, Litvania, Poljska, Rumunija i Turska – će postati članice Agencije nakon ratificiranja njihovih sporazuma za članstvo. Očekuje se porast broja članica ulaskom nekoliko zemalja jugoistočne Evrope.
Evropsku agenciju za okoliš je otvorena i za zemlje koje nisu članice Evropske zajednice. Nove zemlje članice će imati ista prava i obaveze kao i zemlje članice EU, osim prava glasanja u Upravljačkom odboru u rijetkim situacijama kada je to neophodno.
Misija EEA je da na vrijeme dostavi svim državnim organima i javnosti relevantne i vjerodostojne informacije za razvoj i implementaciju okolišne politike u Evropskoj zajednici i u drugim zemljama članicama EEA.
U sprovođenju njene misije Agenciji za okoliš je omogućeno nesmetano korištenje kapaciteta Mreže za informisanje i osmatranje okoliša (EIONET), mreže svih tijela i institucija okoliša aktivnih u zemljama članicama. Aktivnosti EEA takođe uključuju saradnju sa ostalim međunarodnim okolišnim agencijama i organizacijama. Drugim riječima, EEA se izgrađuje radom postojećih institucija; sarađuje sa njima, koordinira posao na Evropskom nivou i uspijeva izbjeći dupliciranje u prikupljanju okolišnih podataka, analizama i izvještajima. Zemlje članice bi zbog toga trebale informirati Agenciju o glavnim komponentama njihove nacionalne okolišne informacijske mreže. Zemlje članice bi, u skladu sa programom Agencije, takođe trebale sarađivati i učestvovati u radu EIONET-a sakupljajući i analizirajući podatke. Nadalje, zemlje članice mogu zajednički sarađivati u ovim aktivnostima i na međunarodnom nivou.
EEA nema za cilj da izmjeni postojeću strukturu, nego nastoji da prikupi dostupne podatke iz svih pojedinačnih zemalja i spoji ih u jedan kompatibilan format. Ovi podaci predstavljaju osnovu za zajedničku procjenu okoliša. Rezultati su razmjenjivi i dostupni svim tijelima EU, vladama, poslovnim organizacijama, akademijama, nevladinim organizacijama i široj javnosti.
Uspješna okolišna politika i upravljanje okolišem ne odnosi se samo na rješavanje pojedinačnih katastrofa; ona se takođe odnosi na otkrivanje, analizu i odgovor na prateće trendove koji mogu prouzrokovati probleme u budućnosti. Uloga EEA je da spriječi ovakve promjene pomažući Evropi da spremno odgovori na njih.

1.4	
Mreža okolišnog informisanja i osmatranja (EIONET)
Rad Evropske agencije za okoliš (EEA) bazira se na ulazu informacija od strane EIONET-a. Ova informacijska mreža sastoji se od više od 600 okolišnih tijela i agencija, javnih i privatnih istraživačkih centara iz cijele Evrope. Uloga EEA je da pomogne izgradnju mreže  i podrži njen rad.
EIONET se sastoji od:
1.	Pet Evropskih tematskih centara (ETC) – svaki centar je konzorcij stručnih partnerskih organizacija iz oblasti okolišnog istraživanja i informisanja, koje dijele izvore informacija u njihovim određenim poljima stručnosti. ETC-i su se pokazali kao uspješan način razmjene različitih eksperata iz Evrope. Oni su takođe aktivno uključeni u pripremanje glavnih izvještaja EEA. Od 1997. godine, ETC-i za kopnene vode, kvalitet zraka, emisije u zrak, očuvanje prirode i zemljišni pokrivač prošireni su na 13 zemalja Centralne i Istočne Evrope koje su pokrivene Phare programom EU (uključujući i Bosnu i Hercegovinu).
Nekadašnjih 9 ETC-a -Emisija u zrak (ETC-AE), Kvalitet zraka (ETC-AQ), Katalog izvora podataka (ETC-CDS), Kopnene vode (ETC-IW), Zemljišni pokrivač (ETC-LC), Morski i obalni okoliš (ETC-MCE), Očuvanje prirode (ETC-NC), Tlo (ETC-Soil) i Otpad (ETC-W) je transformisano i objedinjeno u sljedećih pet centara:
-ETC za vode
-ETC za zrak i klimatske promjene
-ETC za očuvanje prirode i biodiverziteta
-ETC za kopneni okoliš
-ETC za otpad i tekuće materije

Evropski tematski centar za otpad i tekuće materije

Glavni zadaci

•	Dati podršku odgovarajućoj EU politici i zakonskim i drugim relevantnim okvirima na internacionalnom nivou. Povezivanje procjena i indikatora neophodnih za izvještaje EEA-e sa procjenama neophodnim za podrsku politike i legislative u cilju jačanja njihovih snaga i smanjenja obaveza izvještavanja od strane zemalja.
•	Surađivati sa zemljama članicama, unapređivati prikupljanje informacija i proceduru izvještavanja i obezbijediti najefikasniji način iskorištavanja informacija.
•	Podržati implementaciju informacionih sistema koji će prikupljati informacije neophodne za izvještaje EEA i za podršku politike i legislative na najefikasniji način. U cilju izbjegavanja dupliciranja posla, osigurati saradnju sa EUROSTAT-om, statističkim i drugim mrežama, odgovarajuće prikupljanje, harmonizaciju, obradu i razmjenu podataka o otpadu.
•	Doprinositi izvještajima EEA putem procjena i rukovođenja otpadom opisujući trendove iz proslosti, sadašnje stanje i budući razvoj.

Evropski tematski centar za očuvanje prirode i biodiverziteta 

Glavni zadaci

•	Podrska Evropskoj komisiji, zemljama članicama i zemljama u približavanju u implementaciji i nastavku Direktive o pticama i staništima. To uključuje tehničku i stručnu pomoć u uspostavljanju NATURA 2000 mreže.
•	Obezbijediti sredstva i poduku (standardni formati, vodič za protok informacija, harmoniziranu terminologiju) zemljama, kako bi postigle visok kvalitet, konsistentnost informacija i baza podataka.
•	Surađivati sa drugim međunarodnim organizacijama na unapređivanju prikupljanja informacija i proceduri izvještavanja i obezbijediti najefikasniji način iskoristavanja informacija.
•	Implementirati informacione sisteme i protok informacija za NATURA 2000 i Evropski Informacioni Sistem za Prirodu (EUNIS), kao i Zajedničku bazu podataka za određena područja (CDDA). Obezbijediti kvalitetnu kontrolu podataka i postepen pristup podacima putem mreže.
•	Raditi na procjeni okolišnih problema koji se prepliću, u saradnji sa drugim ETC-ima i pod rukovodstvom EEA.
•	Doprinositi izvještajima EEA-e, povezujući ih sa okvirima EU politike i legislative, npr. Biodiverzitetskom strategijom i akcionim planovima, Direktivom o pticama i staništima i drugim relevantnim okvirima na međunarodnom nivou (npr. Bernska konvencija), opisujući trendove iz prošlosti, sadašnje stanje i budući razvoj.

Evropski tematski centar za vode

Glavni zadaci

•	Osigurati odgovarajuću EU politiku (npr. Direktiva o nitratima, Direktiva o tretiranju otpadnih voda u urbanim sredinama i opasnim materijama, razvoj Morske strategije) i zakonske okvire na internacionalnom nivou, posebno Morskih konvencija. Povezivanje procjena neophodnih za podrsku politike i legislative u cilju jačanja snaga i smanjenja obaveza izvještavanja od strane zemalja.
•	Obezbijediti sredstva i poduku zemljama za implementaciju Evropske vodene mreže (EUROWATERNET), kako bi postigle visok kvalitet, konsistentne informacije i baze podataka.
•	Surađivati sa zemljama članicama, EC i drugim međunarodnim organizacijama na unapređivanju prikupljanja informacija i proceduri izvještavanja i obezbijediti najefikasniji način iskorištavanja informacija u DPSIR lancu. U tom cilju uspostaviti EUROWATERNET, mrežu koja bi pokrivala sve tipove voda u cilju osiguranja kvaliteta podataka i informacija neophodnih izvještavanje i podršku politike i legislative na najefikasniji način.
•	Doprinositi izvještajima EEA putem procjena problema koji se odnose na količinu vode, kvalitet vode i kvalitet ekosistema, opisujući trendove iz prošlosti, sadašnje stanje i budući razvoj.

Evropski tematski centar za kopneni okoliš

Glavni zadaci

•	Obezbijediti informacije o trendovima iz prošlosti, sadašnjem stanju i budućem razvoju zemlje i tla u cilju podrske odgovarajućih okvira EU politike i legislative iz oblasti održivog iskorištavanja zemljišnog prostora, zaštite tla, strategija upravljanja urbanim i integrisanim obalnim zonama.
•	Organizovati kontrolu kvaliteta zemljišnog pokrivača prema CLC2000.
•	Podržavati dalji razvoj geografskog informacionog sistema (GIS) Evropske agencije za okoliš za procjene prostora. Radeći na tome, u okviru EIONET-a i u kooperaciji sa drugim mrežama, osigurati adekvatno prikupljanje, harmonizaciju, smjernice, kvalitet i razmjenu podataka, uključujući i podatke o prostoru.
•	U daljoj perspektivi uspostaviti monitoring i okvire procjena stanja.
•	Raditi sa drugim međunarodnim organizacijama na unapređivanju prikupljanja informacija i procedure izvještavanja i obezbijediti najefikasniji način iskoristavanja informacija. Glavni prioriteti za pomoć na ovom polju su Evropska okolišna infrastruktura podataka iz oblasti prostornog uređenja (E-ESDI) i GMES (Globalni monitoring za okoliš i bezbjednost).
•	Doprinositi izvještajima EEA o iskoristavanju zemljišta i promjenama zemljišnog pokrivača, degradaciji tla, fokusirajući se na trendove iz prošlosti, sadašnje stanje i budući razvoj.
Osnovna uloga ETC za kopneni okoliš je obezbjeđivanje relevantnih ekspertiza, informacija/indikatora i elaborata o procjenama koje se odnose na sljedeća pitanja:
•	Iskoristavanje i promjene zemljišta i održivost iskorištavanja zemljišta;
•	Degradacija tla, nepropusnost tla, erozija, kontaminacija tla;
•	Urbani i obalni okoliš, naročito procjena teritorijalnog uticaja.

Evropski tematski centar za zrak i klimatske promjene

Glavni zadaci

•	Dati podrsku odgovarajućoj EU politici i zakonskim okvirima, fokusirajući se na Evropski program za klimatske promjene (EU-ECCP) i CAFÉ (Čisti zrak za Evropu), odgovarajuću legislativu kao što je Okvirna direktiva o kvalitetu zraka i međunarodne konvencije (Okvirna konvencija Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama i Konvencija o prekograničnom zagađivanju zraka na velikim udaljenostima. Povezivanje procjena neophodnih za izvještaje EEA-e sa procjenama neophodnim za podršku politike i legislative u cilju jačanja njihovih snaga.
•	Podržavati zemlje članice u njihovim izvještajima prema EC i međunarodnim konvencijama obezbjeđujući smjernice i software, i organizujući radionice.
•	Raditi sa zemljama članicama, EC i međunarodnim organizacijama na unapređivanju prikupljanja informacija i procedure izvještavanja i obezbijediti najefikasniji način iskorištavanja informacija.
•	Nastaviti sa prikupljanjem podataka i razvojem informacionih sistema, nadograđivanje postojeće mreže EUROAIRNET, AIRBASE i CORINAIR u cilju obezbjeđenja kvaliteta informacija i indikatora za EEA izvještaje i obezbijediti direktnu podršku okvirima politike i legislative i njihovoj implementaciji na najefikasniji način.
•	Doprinositi izvještajima EEA putem procjena problema iz oblasti zagađenja zraka i promjene klime, opisujući trendove iz prošlosti, sadašnje stanje i budući razvoj.

2.	Nacionalne fokalne tačke (NFP) – obično ministarstva ili nacionalne agencije za okoliš. Njihova uloga je da pomažu u pripremi, implementaciji i praćenju programa EEA i razvoju EIONET-a. Elektronskim putem se sve više povezuju sa različitim nacionalnim elementima i učestvuju u razvoju informacione politike. NFP izrađuju izvještaje o svojim aktivnostima, distribuiraju informacije i nude slobodan pristup njihovim bazama podataka.
3.	 Nacionalni centri za upućivanje (NRC) – osnovani na nacionalnom nivou u različitim oblastima okoliša, u skladu sa oblastima Evropskih tematskih centara. Uloga im je da obezbijede tehničku koordinaciju u ovim oblastima i rad sa relevantnim ETC-ima, direktno ili preko NFP.
4.	Glavni komponentni elementi (MCE). Podrazumijevaju sakupljače, interpretatore i dostavljače okolišnih podataka i eksperte iz oblasti okolišne nauke, monitoringa ili modeliranja. Skoro 25 % ovih elemenata čine Nacionalni centri za upućivanje – institucije nominirane od strane zemalja članica u specifičnim oblastima u cilju tehničke koordinacije i saradnje sa Agencijom.
Svaka zemlja članica je odgovorna za organizovanje odnosa između Fokalnih tačaka, Centara za upućivanje i Glavnih komponentnih elemenata.

1.5	Proširenje Evropske zajednice
Proširenje EU zemljama Centralne i Istočne Evrope (CEE) je izazov koji se ne može porediti sa pristupom prethodnih zemalja. Velika je razlika među nivoima zaštite u zemljama članicama i zemljama CEE. Puno udovoljenje okolišnim zahtjevima EU najvjerovatnije će biti dugoročno ostvareno. Integracija ovih zemalja će se pobrinuti za značajan porast biodiverziteta unutar Evrope u pogledu velikih područja netaknute prirode.
Proširenje nudi izazove i mogućnosti za okoliš, ne samo u zemljama aplikantima, nego i za Evropu u cjelini. Zato bi se mogIo smatrati dijelom procesa održivog razvoja ujedinjujući okolišna pitanja u svim poljima politike.
Evropska komisija je izradila specijalnu strategiju u okviru Agende 2000. Agenda 2000 je akcioni program ciji je glavni zadatak jačanje politke i pripremanje novih finansijskih okvira EU za period 2000-06 u pogledu proširenja. Prvi put je pokrenuta 1999 u formi teksta 20 legislativa.
Prema Agendi 2000 zemlje aplikanti trebale bi definisati i početi sprovoditi realne nacionalne strategije prije pristupa koje će garantirati postepeno usklađivanje u dužem vremenskom periodu. Ova strategija mora uključiti prioritetne akcije, ključne ciljeve koji će biti ostvareni prije pristupa, i raspored za ostvarenje pristupa. Postavljeni detalji moraju se uzeti u obzir od strane zemalja aplikanata prilikom izrade njihovih nacionalnih politika.
Postoji nekoliko vrsta izazova koje bi zemlje trebale ostvariti:
•	Legislativa: inkorporiranje okolišnih stečevina unaprijed zahtijeva detaljnu analizu zakona zemalja kako bi se omogućilo postavljanje prioriteta; 
•	Institucionalni izazovi: zemlje aplikanti moraju ojačati svoje administrativne strukture, postati efikasnije i koordinirati odjele odgovorne za upravljanje okolišnom politikom; 
•	finansijska sredstva: elaboriranje finansijske strategije je neophodno i trebalo bi imati prioritet.
Glavni sektor-specifični izazovi:
•	zagađenje zraka;
•	upravljanje otpadom; 
•	zagađenje vode;
•	kontrola industrijskog zagađenja i upravljanje rizicima; 
•	nuklearna sigurnost i zaštita od zračenja.
EC je definisala određene prioritetne ciljeve koji će pomoći zemljama aplikantima u izradi njihovih nacionalnih programa za usvajanje stečevina (NPAA). Ovi prioriteti moraju biti determinisani na bazi detaljnih analiza situacije okoliša u svakoj zemlji. Zemlje aplikanti moraju ispuniti nedostatke u njihovim legislativama i administracijama, da bi poboljšale okoliš i da bi istovremeno poboljšale ekonomiju i konkurentnost. 
Prilikom izrade nacinalnih programa, zemlje članice bi trebale uzeti u obzir sljedeće:
•	Kako programi za efikasnije iskoristavanje energije, čistiju proizvodnjui minimiziranje otpada i recikliranje mogu biti integrisani u nacionalne ekonomske i sektorijalne politike;
•	Kako industrijska i poljoprivredna proizvodnja može biti usmjerena u pravcu održivog razvoja;
•	Kako se poboljšanje okoliša može ostvarivati u toku perioda tranzicije.
Sprovođenje okolišnih stečevina će zahtijevati skupu infrastrukturu za:
•	Opskrbu pitkom vodom; 
•	Upravljanje otpadnim vodama;
•	Postrojenja za spaljivanje;
•	Upravljanje otpadom.
S obzirom da je jeftinije uvođenje mjera smanjenja zagađenja nego popravka postojećih instalacija, Agenda 2000 ističe da bi "novo investiranje trebalo udovoljiti stečevinama". Ulaganja EU će biti uvjetovano ovim zahtjevima. Međunarodne finansijske institucije bi takođe trebale biti podstaknute da uvaže ove zahtjeve.
Zemlje aplikanti moraju mobilisati sve neophodne resurse za implementaciju okolišnih stečevina. Takođe, EU i zemlje članice (bilateralni programi) imaju značajnu ulogu.
EC je intenzivirala svoja nastojanja u sektoru okoliša kroz Phare program i podsticanje zemalja aplikanata, koje to žele, da učestvuju u Instrumentu Evropske komisije za finansiranja okoliša (LIFE).
Pomoć Zajednice prije pristupanja će se značajno povećati nakon 2000. godine, posebno kroz Instrument za strukturalnu politiku prije pristupanja (ISPA). Zadatak ISPA je da obezbijedi finansijsku pomoć zemljama aplikantima iz CEE za pripreme za pristup EU, u oblasti ekonomske i socijalne kohezije, posebno okolišne politike i politike transporta.

Zakoni Evropske zajednice
Većina okolišnih zakona EU su direktive. Ovo je forma zakona svojstvena EU. Kreirani su tako da određuju obaveze zemalja članica, ali i da budu dovoljno fleksibilni da uzmu u obzir različite zakonodavne i administrativne tradicije. Izbor i metode usklađivanja nacionalnih zakonodavnih i administrativnih sistema ostavljen je na volju zemljama članicama.
Direktive obavezuju sve zemlje članice, ali mogu sadržavati različite zahtjeve, uzimajući u obzir različite okolišne i ekonomske okolnosti u svakoj zemlji članici. 
Okvirne direktive postavljaju opće principe, procedure, i legislativne zahtjeve u različitim sektorima. Do sada su usvojene u sektorima zraka, vode i otpada. Druge subdirektive u svakom sektoru moraju odgovarati općim zahtjevima okvirne direktive.

1.6	Literatura i web-stranice korištene za ovaj priručnik

Glavni izvor korišten za ovaj priručnik je Vodič za približavanje okolišnoj legislativi Evropske zajednice - http://europa.eu.int/comm/environment/guide/contents.htm
Agenda 2000: URL: http://europa.eu.int/comm/agenda2000/index_en.htm

Pored gore navedenog vodiča mnoge informacije su prikupljene u ovom priručniku pronađene su na različitim web-stranicama interneta. 

Progresivni monitoring u procesu približavanja kandidovanih zemalja CEE – Priručnik za progresivni monitoring: http://europa.eu.int/comm/environment/enlarg/progman.pdf
Strategije procesa pristupanja iz oblasti okoliša: Ispunjavanje izazova proširenja EU kandidovanim zemljama CEE COM (98)294: http://europa.eu.int/comm/environment/docum/98294sm.htm
Stanje akcija zaštite okoliša u Evropi – Iz ugla stručnjaka br. 1: http://org.eea.eu.int/documents/Excorep/StActPro/default.htm

2.	Horizontalna legislativa

Legislativa može biti klasificirana kao horizontalna kada se odnosi na opće probleme upravljanja okolišem, a ne na specifične sektore, produkte ili tipove zračenja. Tri direktive i dvije regulative u ovoj kategoriji odnose se na prikupljanje i procjenu okolišnih informacija i na širok spektar ljudskih aktivnosti koje utiču na okoliš. Informacije mogu biti u formi procjene uticaja okoliša na razvoj, pristup javnosti okolišnim informacijama ili zahtjeva i procedura koje se odnose na izvještaje o implementaciji okolišnih direktiva.
Precizne informacije o okolišu i efekti ljudskih aktivnosti su veoma važni s obzirom da su one baza razvoja, implementacije, monitoringa i sprovođenja okolišnih regulativa i politike. Takođe su baza za učesće javnosti u procesu odlučivanja i jačanje demokratskih institucija.
Direktiva o procjeni uticaja na okoliš (85/337/EEC) zahtijeva da se, prije nego vlada da svoje odobrenje za određene razvojne projekte, izvrši procjena njihovih uticaja na okoliš.
Direktiva o pristupu okolišnim informacijama (90/313/EEC) podrazumijeva pristup javnosti okolišnim informacijama i odgovornost javnosti za okoliš. Bazira se na jasnoj definiciji okolišnih informacija, koje moraju biti dostupne pojedincima bez posebnog opravdanja za njihove zahtjeve i periodične izvještaje o stanju okoliša od strane zemlje članice.
Prije usvajanja ove direktive neke zemlje članice su imale režime koji su bili dizajnirani tako da su okolišne informacije regulisali zakoni koji su se odnosili na administrativne informacije. Neke zemlje nisu imale specifične zakone koji su se odnosili na pristup administrativnim informacijama.
Direktiva koja se odnosi na Izvještavanje o implementaciji okolišnih direktiva (91/692/EEC) harmonizira i nastoji poboljšati izvještaje zemalja članica prema Evropskoj komisiji.

2.1	Procjena uticaja na okoliš (EIA)
Direktiva 85/337/EEC o procjeni uticaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš je dopunjena Direktivom 97/11/EC. Ove promjene su više transformacija nego dopuna i cilj je bio da se prevaziđu nedostaci originalne direktive, posebno oni koji se odnose na tipove projekata za koje je potrebno izvršiti procjenu i informacije koje bi bile uključene u procjenu. Direktiva omogoćava preventivan pristup okolišu zahtjevajući da se, prije nego što vlada da odobrenje, izvrši procjena mogućeg uticaja pojedinih razvojnih projekata na okoliš.
Pojedine kategorije projekata navedene u Aneks I direktive su uvijek predmet procjene uticaja na okoliš. Druge, navedene u Aneks II, koje mogu imati značajan uticaj na okoliš, su predmet procjene kada su ispunjeni određeni kriteriji determinisani od strane zemlje članice. Onaj koji promoviše projekat mora dostaviti kompetentnim organima vlasti detaljne informacije o uticaju projekta na okoliš. Organima vlasti mora se dati mogućnost za komentare projekta prije nego se donese odluka o projektu. Javnost mora biti informirana o razvoju i uticaju projekta i treba joj biti omogućeno da iznese svoje mišljenje. Nadležni organi vlasti prilikom donošenja odluka moraju uzeti u obzir rezultate procjena uticaja.
Informacije moraju biti dostavljene i drugim zemljama članicama na koje bi projekat mogao uticati i one mogu učestvovati u procesu procjene uticaja. Ovo proizilazi iz najvažnijih odredbi Konvencije UN Ekonomske komisije za Evropu o procjeni projekata sa prekograničnim uticajem. 
Više informacija o EIA se može naći na web-stanici: http://europa.eu.int/comm/environment/eia/home.htm

Implementaciona razmatranja
1.	Determinisati kompetentne organe vlasti i administrativnu strukturu na nacionalom i sub-nacionalnom nivou. Postojeće zemlje članice se zasnivaju na inkorporaciji zahtjeva EIA u legislativu koja se odnosi na planiranje korištenja zemljišta sa mnogo odgovornosti u implementaciji koja je data lokalnim vlastima. Procedura EIA može biti inkorporirana u IPPC (Integrisana kontrola i zaštita od zagađenja) za postrojenja i aktivnosti koje pokriva ova direktiva. 
2.	Smjernice o informacijama koje je neophodno uključiti u dokument o uticaju na okoliš, za procjenu i proces odlučivanja moraju biti određene na nacionalnom nivou. Ovo će doprinijeti standardizaciji procedura i rezultata. Oni bi morali biti specifični za određene vrste aktivnosti, npr. izgradnja puteva, pruga,aerodroma, urbani razvoj. 
3.	Ključna uloga smjernica je određivanje procedure za učesće javnosti u procesu odlučivanja.
4.	Bilo bi veoma važno obezbijediti treninge o sprovođenju procesa procjena, mjerenja, prevenciju ili ublažavanje uticaja projekata na okoliš.
5.	Onaj koji promoviše projekat trebao bi platiti naknade u razumnim iznosima za administrativne troškove sprovođenja procjena uticaja na okoliš.
6.	Izbjegavati sukob interesa u situacijama kada su administrativni «kompetentni organi vlasti» koji odobravaju projekte ujedno i oni koji promovišu projekte.
7.	Nadležne organizacije bi trebale imati određeno tehničko i naučno znanje za procjenu uticaja projekata, bazirano na prikupljenim informacijama.

Direktiva o procjeni uticaja na okoliš (EIA) – Implementaciona razmatranja 
Nacionalni zakonodavni  okvir
•	Porediti zahtjeve direktive sa postojećim nacionalnim zakonima 
•	Identifikacija nedostataka legislative
•	Opcije: 
•	Glavno legislativno sredstvo (EIA Act) 
•	Integracija u Zakon o planiranju iskoristavanja zemljišta 
•	Dopuna postojeće legislative 	Nadležne organizacije (CAs))
•	Determinisanje nadležnih organizacija 
•	Nadležne organizacije na nacionalnom nivou  moraju izvještavati Komisiju za implementaciju, osiguravati konzistenciju EIA procesa, konsultovanje javnosti, i sl. 
•	Nadležne organizacije na lokalnom nivou  mogu implementirati projekte manjeg uticaja.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Obratiti pažnju na definiciju projekta, 
•	Osigurati da više manjih projekata za koje nije urađena procjena ne prerastu u jedan veći projekat. U ovom slučaju sve projekte bi trebalo procijeniti. 
•	Detaljno razmotriti  izuzetke koje ne pokriva direktiva.	 Procedura EIA 
•	Postaviti nacionalne smjernice za EIA proceduru. 
•	Postaviti nacionalne smjernice za EIA dokumente. 
•	Postaviti striktne rokove kako bi se izbjegli finansijski i administrativni problemi zbog odgađanja. 
•	Razmotriti potrebu za integrisanjem EIA i iskoristavanjem zemljišta.	
Zainteresirane strane
•	Osigurati da sve strane, uključujući lokalne vlasti, predstavnike industrije, javnost i sl. imaju mogućnost da komentarišu nacrte EIA zakona i administrativnih akata. 
•	Osigurati učesće javnosti u procesu EIA i odlučivanju, kao i mogućnost žalbe.	Finansijska razmatranja
•	Oni koji promovišu projekat trebaju platiti administrativne troškove pojedinačnih EIA procesa, dokumente i eksperte. 
•	Javnost treba platiti komentare eksperata, troškove kopiranja.	

2.2	Pristup informacijama 
Direktiva 90/313/EEC o slobodnom pristupu okolišnim informacijama nameće obavezu da informacije, koje su obično u posjedu javnih tijela, budu dostupne na zahtjev javnosti. Odgovori moraju biti dostavljeni u određenom vremenskom roku sa mogućnosću žalbe ukoliko je zahtjev odbijen. Zemlje članice moraju periodično izvještavati o stanju okoliša.
U oktobru 1995 UN Ekonomska komisija za Evropu objavila je set smjernica o pristupu okolišnim informacijama i učesću javnosti u procesu odlučivanja. Ove smjernice se mogu vidjeti na web-strani http://org.eea.eu.int/documents/Excorep/Freexs/annex3.htm#top

Implementaciona razmatranja
1.	Ključ za uspješnu implementaciju ove direktive je ravnoteža između povjerljivosti i pristupa informacijama, ali bi prednost trebala biti u korist neograničenog pristupa.
2.	Ova direktiva se često smatra važnim faktorom garancije otvorenosti vladinih odluka i osiguranja vladine odgovornosti. Vlada bi trebala razviti jasnu proceduru za dostavu informacija javnosti.
3.	Trebao bi biti objavljen vodič o pristupu informacijama kako bi ih javnost razumjela i koristila. Jedan od načina implementacije je kroz sistem javnih registara koji inedtificiraju odluke i dokumenta koje se odnose na okoliš i kojima javnost ima pristup. 
4.	Nadležne institucije i osobe bi trebale biti informirane o njihovim obavezama. Obuka bi trebala uključiti povećanje upućenosti i jačanje kapaciteta organa vlasti od kojih javnost može zahtjevati informacije.
5.	U cilju pripreme i objavljivanja periodičnih izvještaja o stanju okoliša neophodno je uspostaviti sistem sakupljanja, analize i obrade okolišnih informacija.
6.	Tamo gdje postoji monitoring sprovođen od strane različitih organa vlasti i tijela, neophodno je uspostaviti harmonizirane informacione sisteme u cilju obezbjeđenja relevantnih podataka koji su uporedivi i na raspolaganju organima vlasti odgovornim za izvještavanje EC.

2.3	Izvještavanje o implementaciji okolišnih direktiva
Direktiva 91/692/EEC ima za cilj da racionalizira, na sektoralnoj osnovi, zahtjeve Evropske komisije prema zemljama članicama o prenosu informacija koje se traže prema određenim direktivana iz oblasti zaštite okoliša. Izvještaji se šalju svake tri godine i svaki sektor ima svoj trogodišnji ciklus. Ova direktiva, integrisana u druge direktive, mora biti implementirana od strane zemlje članice, ali ne mora biti unesena u nacionalnu legislativu zemlje članice.

Implementaciona razmatranja
1.	Ispitati monitoring i informacione sisteme kako bi se osigurala odgovarajuća forma traženih informacija za evaluaciju i prenos istih.
2.	Ako monitoring obavljaju različita tijela, uspostaviti harmoniziran informacioni sistem koji bi osigurao pristupačnost relevantnih podataka u komparabilnoj formi organima odgovornim za izvještavanje prema EC.
3.	Odrediti odgovornosti u pripremi izvještaja i obezbijediti plan i raspored izvještavanja.

OBAVEZE HORIZONTALNE LEGISLATIVE ZA INFORMISANJEM

Procjena uticaja na okoliš
(85/337/EEC)		Pristup okolišnim informacijama
(90/313/EEC)		Izvještavanje EC o implementaciji direktiva
(91/692/EEC)	
					
Onaj koji razvija i promovira planove i projekte		Zemlja članica		Zemlje članice	
					
Nacionalne, regionalne i lokalne vlasti zemlje članice		Bilo koja osoba		Evropska komisija (EC)	
		+			
Građani i grupe građana
Ostale zemlje članice na koje projekat ima uticaja		OBAVEZA O PRIPREMI IZVJEŠTAJA O STANJU OKOLIŠA		Ostale zemlje članice i institucije EU	
+					
OBAVEZA O RAZMATRANJU INFORMACIJA					

2.4	Evropska Agencija za okoliš (EEA)
Regulativa EEC/1210/90 (dopunjena regulativom EC/933/1999) osnovala je Evropsku agenciju za okoliš (EEA) čija je uloga da obezbijedi okolišne informacije na nivou Evrope za EU i zemlje članice.
Agencija obavlja sljedeće funkcije:
•	Snimanje, sakupljanje, procjena i prenos podataka o stanju okoliša; 
•	Obezbjeđivanje objektivnih informacija EC i zemljama članicama neophodnih za izradu nacrta i implementaciju odgovarajuće okolišne politike; 
•	Pomoć u monitoringu okolišnih mjera; 
•	Uspostavljanje komparabilnosti podataka na nivou Evrope; 
•	Unapređivanje razvoja okoliša i primjena tehnike prognoze; 
•	Obezbjeđivanje protoka okolišnih informacija. 
Osnovne oblasti rada Agencije:
•	Kvalitet zraka;
•	Kvalitet vode;
•	Stanje flore i faune u tlu;
•	Iskorištavanje zemljišta i prirodni resursi;
•	Upravljanje otpadom;
•	Emitovanje buke;
•	Hemijske materije;
•	Zaštita obalskih zona i morskog okoliša.

Implementaciona razmatranja
1.	Regulative ne mogu biti uvedene u nacionalne zakone.
2.	EEA i zemlje članice sarađuju na monitoringu okoliša i procjeni programa, kao i u pripremanju izvještaja o stanju okoliša. Odgovarajući monitoring bi se trebao primjenjivati u praksi. Institucije bi morale biti autorizovane i opremljene da bi učestvovale u aktivnostima EEA. Ovo bi se moglo započeti i prije pristupa EU. EEA već izrađuje program kooperacije sa trećim zemljama.

2.5	LIFE – Finansijski instrument za okoliš
Regulativa EEC/1973/92 osnovala je finansijski instrument za okoliš (LIFE), za akcije koje podržavaju moto “zagađivač plaća” i dopunske principe EU politike. LIFE finansira samo dio troškova projekta. Više informacija se može naći na web-stranici: http://europa.eu.int/comm/life/home.htm
LIFE jedini instrument EU koji je u potpunosti posvećen podršci i razvoju EU okolišne politike i datira iz 1992 (LIFE I i LIFE II). Sačinjen je od sljedeće tri tematske komponente: priroda, okoliš i treće zemlje.
1998 EC je predstavila prijedlog osnivanja treće faze LIFE programa. LIFE III odredba o sprovođenju usvojena je 2000 pod Regulativom EC/1655/2000. Ona predlaže fokusiranje LIFE akcija u narednih pet godina (2000-2004) na tri polja:
•	Očuvanje prirode ("LIFE-Priroda"), čiji je cilj zaštita prirodnih staništa i ugroženih vrsta i doprinos implementaciji Direktive o očuvanju divljih ptica (Direktiva 79/409/EEC, 2. april, 1979), Direktive o očuvanju prirodnih staništa i divlje faune i flore (Direktiva 92/43/EEC, 21.maj, 1992) i Evropske mreže "Natura 2000".
•	Okoliš ("LIFE-Okoliš"), koji će doprinijeti razvoju inovacija, tehnike i metoda, kao i daljem razvoju okolišne politike EU. Predviđeni su demonstrativni projekti u pogledu integrisanja okoliša u razvoj i plansko iskorištavanje zemljišta, promocije održivog korištenja vode, smanjenja uticaja industrijskih aktivnosti putem preventivnog pristupa, održivog upravljanja otpadom, kao i smanjenja njegovog uticaja na okoliš putem integrisanog pristupa proizvodnji, distribuciji i korištenju.
•	“LIFE-Treće zemlje" će doprinijeti uspostavljanju kapaciteta i administrativnih struktura u polju okoliša u trećim zemljama koje se graniče sa Mediteranskim i Baltičkim morem.

Implementaciona razmatranja
1.	Regulative ne mogu biti uvedene u nacionalne zakone. LIFE je grant program kojim upravlja EC.

2.6	ISPA – Instrument za strukturalnu politiku prije pristupanja
Regulativa EC/1267/1999 je uspostavila Instrument za strukturalnu politiku prije pristupanja tzv. ISPA. Njegov zadatak je da obezbijedi finansijsku pomoć za jačanje ekonomske i socijalne infrastrukture, posebno u domenu okoliša i transporta, u cilju pripreme zemalja CEE za pristup EU.
Finansijska pomoć sprovedena kroz ISPA uključuje projekte, etape projekta koje su tehnički i finansijski neovisne (npr. preliminarne studije, studije provodivosti, studije o tehničkoj pomoći), grupe projekata u domenu infrastrukture okoliša i transporta.
Pomoć EU bi takođe mogla biti odobrena za preliminarne studije i mjere tehničke pomoći (uključujući informisanje i publicitet).

3.	Kvalitet zraka

Problemu zagađenja zraka posvećuje se mnogo više pažnje zadnjih godina zbog porasta emisija iz domaćinstava i industrije, koje su postale očigledne. Polje djelovanja je takođe osjetno izmjenjeno. Dok je decenijama zagađenje zraka generalno bilo ograničeno samo na urbane regije ili na regije sa koncentriranim industrijskim aktivnostima koje su mogle biti posmatrane i kontrolirane lokalno, sada zagađenje zraka, kisele kiše, ostećenje ozonskog omotača i globalno zagrijavanje iziskuje internacionalnu saradnju u smanjenju i sprečavanju emisije.
Zrak je veoma kompleksna mješavina hemijskih jedinjenja i zagađenje zraka može biti definisano kao: 
Stanje atmosfere u kojoj su prisutni zagađivači u takvim količinama da mogu da:
•	budu opasni po zdravlje;
•	imaju štetan efekat na floru i faunu ili štete posjedima,
•	narušavaju ili umanjuju vrijednost prirodnih bogatstava i okoliša.
Zagađivači zraka potiču iz različitih izvora, mobilnih i stacionarnih. Slijedi lista najozbiljnijih zagađujućih supstanci i preparata:
•	Sumpor dioksid i druga sumporna jedinjenja
•	Oksidi azota i druga azotna jedinjenja
•	Ugljen monoksid i ugljen dioksid
•	Lako-isparljiva organska jedinjenja
•	Teški metali i njihova jedinjenja
•	Prašina, azbest (suspenzije čestica i vlakana), staklena i mineralna vlakna
•	Klor i klorna jedinjenja
•	Fluor i fluorna jedinjenja
•	Arsen i njegova jedinjenja
•	Amonijak
•	Hidrogen cijanid i fluorid
•	Supstance i preparati koji imaju kancerogena svojstva.
Poboljšanje kvaliteta zraka postalo je svjetski prioritet. Da bi se postigla značajna redukcija zagađenja zraka, koje je glavni uzrok globalnog zagrijavanja, moraju se uložiti nacionalni i internacionalni napori ka smanjenju emisija gasova.
Do sada su usvojene UN Okvirna konvencija (1992) i Kyoto protokol (1997). Strane su se obavezale da će reducirati emisije gasova za najmanje 5% od njihovog nivoa u 1990 u periodu 2008-2012. Da bi se ovo ostvarilo, strategija EC je da preduzme mjere u svim sektorima ekonomije gdje nastaju zagađivači, transportu, energiji, industriji i poljoprivredi.
Ovo poglavlje obrađuje zakonodavstvo sa glavnim osvrtom na upravljanje i procjenu kvaliteta zraka i zakonodavstvo vezano za kontrolu emisija mobilnih izvora, odnosno transporta vezano za emisiju iz motornih vozila i goriva.
Zakonodavstvo kontrole emisije iz stacioniranih izvora obrađuje se u poglavlju 6, vezano za industrijska postrojenja i elektrane, i u poglavlju 3 vezano za emisije iz postrojenja za spaljivanje otpada.
Okvirna direktiva o kvalitetu zraka (96/62/EC), zajedno sa subdirektivama za specifične zagađivače, dizajnirana je tako da obezbijedi sveobuhvatnu strategiju praćenja kvaliteta zraka i kontrole emisija u cilju dostizanja određene kvalitete zraka. Direktiva pokriva nivoe prostornog kvaliteta zraka i prihvatljiva je za '' vruće tačke'' zagađenja (definiranih u skladu sa 13 parametara nabrojanih u direktivi), i urbanih oblasti sa preko stotinu hiljada stanovnika. Direktiva zahtijeva nacrte akcionih planova koji bi doveli do smanjejna zagađenja od strane 13 datih zagadivača na određene prihvatljive nivoe. Projekti iz oblast zagađenja zraka, koji promoviraju sprečavanje promjene klime, su prioritet EC. Vezane za ovaj sektor su takođe Direktiva o velikim postrojenjima za sagorjevanje (88/609/EEC) i Integrirana direktiva o sprečavanju i kontroli zagađenja (96/61/EC).
U skladu sa Direktivom o ozonskom zagađenju troposfere (92/72/EEC), zemlje članice su dužne organizirati mrežu za monitoring.
Brojne direktive kontrolišu emisije iz motornih vozila i goriva putem tehničkih zahtjeva i ograničenja prisutnosti supstanci, kao što su olovo i sumpor, u gorivu. Uskoro se očekuje usvojenje Direktive o emisiji mašina koje bi se instalirale u mobilne mašine.

	Okvir kvaliteta zraka
(96/62/EC)			
				
Emisija iz stacioniranih izvora		Mobilni izvori		Standardi kvaliteta zraka		Kontrole proizvoda	
				
Velika postrojenja za sagorijevanje (88/609/EEC)
Spaljivanje otpada (89/429/EEC, 89/369/EEC)
Spaljivanje opasnog otpada(94/57/EEC)
Integrirana kontrola i sprečavanje zagađenja (95/51/EC)
Predložena direktiva o isparljivim organskim komponentama (COM(96)538)		Sadržaj olova u petrolu (85/210/EEC)
Dizel mašine (72/306/EEC,88/77/EEC)
Motorna vozila (70/220/EEC)
Predložena direktiva o mašinama mobilne mehanizacije (COM(95)350)		SO2 i čestice (80/779/EEC)
Olovo (82/884/EEC)
Azotni oksidi (85/203/EEC)
Bit će zamijenjeni novim standardima pod Okvirnom direktivom za zrak, koja takođe uvodi i standarde za ozon, CO, benzol i druge zagađivače		Supstance koje osiromašuju ozon (EC/3093/94)
Marketing i korištenje opasnih kemikalija (76/769/EEC)
Azbest (87/217/EEC)
Sadržaj olova u petrolu (85/210/EEC)
Sadržaj sumpora u tečnim gorivima (93/12/EEC)
Lakoisparljive materije usljed skladištenja i transporta petrola (94/63/EEC)
Predložena direktiva o petrolu i dizel gorivima (COM(96)0164)	

3.1	Okvirna direktiva o kvalitetu zraka
Direktiva 96/62/EC o procjeni i upravljanju kvalitete zraka, znana kao Okvirna direktiva o kvalitetu zraka, ima za cilj da ustanovi osnovne principe zajedničke strategije koja:
•	Definira i određuje ciljeve za kvalitet zraka u EU sa ciljem da se izbjegnu, spriječe ili reduciraju štetni efekti na ljudsko zdravlje i okliš u cjelosti;
•	Ocjenjuje kvalitetu zraka u zemljama članicama na bazi zajedničkih metoda i kriterija;
•	Proizvodi adekvatne javno dostupne informacije o kvaliteti zraka i obezbjeđuje njihovu dostupnost javnosti;
•	Održava kvalitet zraka gdje je dobar i unapređuje ga u drugim slučajevima. 
Zemlje članice su odgovorne za:
•	Implementiranje direktive;
•	Ocjenjivanje kvaliteta zraka;
•	Osiguravanje tačnosti mjerenja:
•	Odobravanje opreme za mjerenje;
•	Analiziranje metoda mjerenja;
•	Koordinaciju na njihovim teritorijama kvalitetnih programa organizovanih od EC.
Okvirna direktiva će odrediti ključne parametre upravljanja zagađenja za privatni sektor. Novi standardi će biti usvojeni pod direktivom, koja će zamijeniti prijašnje direktive o sumpor dioksidu i česticama, olovu i azot oksidu.
U periodu od 10 do 15 godina, optimalni limit vrijednosti za kvalitet zraka, granice tolerancije, procedure ocjenjivanja i izvještaji će biti ustanovljeni za pojedine zagađivače kroz niz srodnih direktiva. 
Kada budu determinisane limitirajuće vrijednosti i pragovi upozorenja, procijeniće se kvalitet zraka. Akcioni planovi moraju biti izrađeni po zonama, koje ne odgovaraju limitirajucim vrijednostima. Mjerenja moraju integrisana u zaštitu zraka, vode i zemljišta i sve to do određenog roka. Javnost mora biti obaviještena o prekoracenju pragova upozorenja.

Implementaciona razmatranja
1.	Zahtijevi direktive predpostavljaju adekvatne administrativne sisteme, naučne i na standardima bazirane režime za upravljanje kvalitetom zraka.
2.	Zemlje članice trebaju upoređivati zahtjeve okvirne direktive sa postojećim nacionalnim zakonima i operativnim sistemima, postojećim pristupima za dostizanje ciljeva kvaliteta zraka, metodologijom za ocjenjivanje kvaliteta zraka, dostupnosti informacija nabrojanih u Aneksu IV i sredstva za unapređenje kvalitete zraka u cilju da se odrede neophodne promjene.
3.	Često će biti potrebne nove procedure za konsultacije među organima vlasti, usklađivanje monitoringa i metoda mjerenja, izvještavanja i ocjenjivanja. 
4.	Laboratorije moraju biti akreditovane u skladu sa potojećim evropskim standardima za osiguranje kvaliteta. Laboratorije i stanice za mjerenje moraju imati sistematski organizovane interne kontrole kvaliteta.
5.	Planovi unapređenja kvalitete zraka moraju biti razvijeni i za regije sa lošijim kvalitetom zraka sa određenim rokom. Planovi moraju obezbijediti mjere kontrole ili suspendiranja aktivnosti kao što je saobraćaj motornim vozilima, koji doprinosi prekoračenju dozvoljenih granica zagađenja.
6.	Predstavnici industrije koja zagađuje okoliš, kao i drugih zainteresovanih strana, trebali bi biti konsultirani o implementacijskim zahtjevima, posebno izradi akcionih planova, tako da se olakša put ka udovoljenju standarda o kvaliteti zraka.
Sumpor dioksid i lebdeće čestice
Emisija sumpor dioksida najvećim dijelom nastaje od sagorijevanja ulja i uglja u elektranama, industriji i privatnim domaćinstvima.
Direktiva 80/779/EEC o graničnim vrijednostima kvalitete zraka i vodiču vrijednosti za sumpor dioksid i lebdeće čestice uspostavila je godišnje i zimske limitirajuće vrijednosti i vodič vrijednosti za sumpor dioksid i lebdeće čestice u atmosferi. Njen glavni cilj je bio zaštita ljudskog zdravlja i limitirajuće vrijednosti su bazirane na nalazima Svjetske Zdravstvene Organizacije. 

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje treba da ustanove da li postoje stanice za operativna mjerenja na mjestima gdje se očekuje da bi zagađenje moglo biti najveće. Ove stanice treba da koriste određene metode ispitivanja i analize SO2 i lebdećih čestica. Dodatne stanice za mjerenje mogu biti potrebne.
2.	Procedure treba da budu podesene tako da omogućavaju prikupljanje podataka i analize na nacionalnom nivou, kao i izvještavanje EC.
3.	Procedure treba da budu podešene tako da u slučaju prekoračenja graničnih vrijednosti iz Aneksa I, EC bude informisana i da planovi za poboljšanje kvaliteta zraka u ovim regionima budu razvijeni. Ovo zahtijeva identifikaciju glavnih izvora zagađenja i procjenu mogućnosti ograničenja emisije.

Olovo
Direktiva 82/884/EEC je propisala maksimalne granične vrijednosti koncentracije olova u zraku u cilju zaštite ljudskog zdravlja, ali nedovoljan broj tehničkih i naučnih informacija koje su bile dostupne u to vrijeme onemogućio je da se odrede prave limitirajuće vrijednosti za zaštitu okoliša.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje treba da ustanove da li postoje stanice za operativna mjerenja na mjestima gdje osobe mogu biti izložene kontinuirano duži period, i tamo gdje postoji vjerovatnoća prekoračenja limitirajućih vrijednosti za olovo. Ove stanice treba da koriste potvrđene metode ispitivanja i analiza.
2.	Procedure treba da budu podešene tako da omogućavaju prikupljanje podataka i analize na nacionalnom nivou, kao i izvještavanje EC.
3.	Procedure treba da budu podešene tako da u slučaju prekoračenja graničnih vrijednosti, EC bude informisana i da planovi za poboljšanje kvaliteta zraka u ovim regionima budu razvijeni. Ovo zahtijeva identifikaciju glavnih izvora zagađenja i procjenu mogućnosti ograničenja emisije.

Azotni oksid
Najveća emisija azotnih oksida uvjetovana je sagorijevanjem u procesu transporta, rada elektrana, i zagrijevanja domaćinstava. Većina omonijaka u atmosferi je poljedica primjene animalnog (organskog) đubriva. 
Direktiva 85/203/EEC je utvrdila granične vrijednosti količine azotnih oksida u cilju zaštite ljudskog zdravlja i dugoročne zaštite okoliša. Određene granične vrijednosti su smjernice koje će poslužiti kao reference za uspostavljanje specifičnih šema u zonama određenim od zemalja članica.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje treba da ustanove da li postoje stanice za operativna mjerenja na mjestima gdje postoji vjerovatnoća prekoračenja limitirajućih vrijednosti. Dodatne stanice za mjerenje mogu biti potrebne.
2.	Procedure treba da budu podesene tako da omogućavaju prikupljanje podataka i analize na nacionalnom nivou, kao i izvjestavanje EC u periodu od šest mjeseci nakon svake kalendarske godine.
3.	Procedure treba da budu podešene tako da u slučaju prekoračenja graničnih vrijednosti, EC bude informisana i da planovi za poboljšanje kvaliteta zraka u ovim regionima budu razvijeni. Ovo zahtijeva identifikaciju glavnih izvora zagađenja i procjenu mogućnosti smanjenja emisije.

Ozonsko zagađenje troposfere
Kako je nivo ozona u stalnom porastu, uglavnom uzrokovan porastom broja motornih vozila u EU, Direktiva 92/72/EEC je zatražila od zemalja članica da uspostave mrežu za monitoring. Takođe je odredila pragove prekoračenja za ozon u cilju zaštite zdravlja i vegetacije, a zahtijeva od svake zemlje članice da po prekoračenju pragova zagađenja upozori stanovništvo. O prekoračenju pragova zagađenja EC mora biti obavještena.
1999-te Evropska komisija je usvojila Prijedlog Direktive o nacionalnim dozvoljenim granicama emisije za određene atmosferske zagađivače i Prijedlog Direktive vezane za količinu ozona u zraku. Kiselost, troposferni ozon i eutrofikacija tla su povezani problemi uzrokovani emisijama sumpor dioksida (SO2), azotnih oksida (NOX), lako isparljivih organskih jedinjenja (VOC) i amonijaka (NH3). U cilju smanjenja emisije ovih supstanci predloženo je da Nacionalna emisijska ograničenja, posebno za svaku zemlju članicu, postave ograničenja ukupne emisije za četiri zagađivača u 2010.
Predložena Direktiva o prizemnom nivou ozona je treći prijedlog subdirektiva pod Okvirnom direktivom o kvaliteta zraka (96/62/EC) i eventualno će zamijeniti postojeću Direktivu o ozonu (92/72/EEC). Prijedlog postavlja dugoročne ciljeve ekvivalentne novim vrijednostima Svjetske zdravstvene organizacije, a za početak postavlja privremene ciljeve vrijednosti ozona u zraku koji će se postići što je prije moguće (do 2010). Očekivani rezultat implementacije Nacionalnih emisijskih ograničenja biće ostvarivost zacrtanih vrijednosti.
Ukoliko zemlje članice ne ostvare zacrtane vrijednosti, od njih će se tražiti da izrade redukcione planove i programe. Ovi akcioni planovi moraju se dostaviti EC i moraju biti dostupni javnosti, kako bi omogućili građanima da učestvuju u ostvarivanju određenih ozonskih standarda. Prijedlog takođe uključuje poboljšane i detaljnije zahtjeve za praćenje i procjenjivanje koncentracije ozona u svim zemljama članicama, i informisanje građana o aktuelnom zagađenju i davanje zdravstvenih savjeta ako su alarmantni nivoi prekoračeni.
Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje treba da ustanove da li postoje stanice za operativna mjerenja na mjestima gdje postoji vjerovatnoća prekoračenja limitirajućih vrijednosti. Ta mjesta treba da budu određena u skladu sa Aneksom II i treba da koriste predložene metode analiza u skladu sa Aneksom V. Dodatne stanice za mjerenje mogu biti potrebne.
2.	Procedure treba uskladiti tako, da osiguraju informisanje javnosti u slučaju da koncentracije graničnih vrijednosti budu prekoračene, a sve u skladu sa Aneksom IV, i da EC bude  informirana  krajem svakog narednog mjeseca.
3.	Procedure treba da budu podešene tako da omogućavaju prikupljanje podataka na nacionalnom nivou, kao i godišnje izvještavanje EC.

Okvirna direktiva o kvalitetu zraka – Implementaciona razmatranja
	
Nacionalni zakonodavni  okvir
•	Usporedba zahtijeva direktive sa postojećim nacionalnim zakonima i regulativama 
•	Identifikacija zakonodavnih nedostataka 
•	Opcije: 
- Glavno zakonodavno sredstvo (Akt o kvaliteti zraka) 
- Uključenje u Akt o zaštiti okoliša 
- Amandmani zakona
	
Nadležne organizacije (CAs)
•	Određivanje CA za legalne i administratinne svrhe 
•	CA na nacionalnom nivo će izvještiti EC o implementaciji
•	Određivanje monitoring institucija i potreba 
•	Definiranje planskih procedura i implementacijskih kontrola 
•	Osiguravanje transparentnosti u donošenju odluka, mogućnosti žalbe i provjere odluka 
•	Pripremiti planove za unapređenje kvaliteta zraka, tamo gdje je to potrebno	

Zakonske kontrolne tačke 
•	Osiguranje monitoringa, usaglašavanja, provođenje zakona i izvještavajućih procedura 
•	Osiguranje provođenja implementacije u vremeski ograničenim periodima za određene vrijednosti kvaliteta zraka
•	Obezbjeđenje potpunog objelodanjivanja informacija o prekoračenju zagađenja	
Proces standardizacije
•	Slijediti razvoj EU ciljeva kvaliteta zraka za 14 zagađivača nabrojanih u direktivi  
•	Imati u vidu vremenska ograničenja za implementaciju graničnih vrijednosti, koje mogu biti od 10 do 15 godina
•	Odrediti kada su koncentracije između dugoročnih ograničenih vrijednosti i privremenih tolerantnih vrijednosti. Preduzeti akcije za postizanje dugoročnih graničnih vrijednosti 
•	Usklađivanje monitoringa.	

Zainteresirane strane 
•	Obezbijediti da prije kreiranja zakona o kvaliteti zraka budu uključeni svi segmenti  lokane vlade, industrijski predstavnici i javnost kako bi im se omogućilo da daju svoje komentare 
•	Urediti sve zakone i vodiče o kvaliteti zraka dostupne javnosti 
•	Obezbijediti da granične vrijednosti za kvalitet zraka postanu ključ planiranja za rad u industiji.	
Finansijska razmatranja
•	Zemlje članice obezbjeđuju dozvole nadležnim organizacijama, monitoring i kontrolu 
•	Industija koja utiče na okoliš, plaća troškove. 	

3.2	Emisije iz mobilnih izvora
Laka motorna vozila	
Osnovna Direktiva70/220/EEC utemeljuje tehničke zahtjeve i granične vrijednosti za karbon monoksid i nesagorene hidrokarbonatne emisije iz mašina motornih vozila. Ovi zahtjevi su bili mnogo striktniji u proteklih 25 godina, i donešena je serija amandmanskih direktiva. Limitirajuće vrijednosti su prvi put bile reducirane Direktivom 74/290/EEC, i nadopunjene Direktivom 77/102/EEC, sa limitirajućim vrijednostima za azotne okside. Direktive 78/665/EEC, 83/351/EEC i 88/76/EEC su uspješno ograničile limitirajuće vrijednosti za ova tri tipa zagađenja, dok direktiva 88/436/EEC uvodi granične vrijednosti zagađivanja česticama iz dizel mašina. Mnogo striktniji evropski standardi za emisije gasnih zagađivača motornih vozila ispod 1400 cm3 su uvedeni Direktivom 89/458/EEC. Ovi standardi su prošireni Direktivom 91/441/EEC koja se odnosi na sva putnička vozila, neovisno od jačine mašina, uključujući i zahtjeve vezane za isparavajuće zagađivače i trajanje emisija, kao i striktnije standarde zagađivanja česticama za motorna vozila sa dizel mašinama. 
Direktiva 94/12/EEC uvodi striktnije limitirajuće vrijednosti za sve zagađivače i ograničenja kontrole proizvodnje.

Program za auto-goriva
Direktiva 94/127EC zahtijeva da EC predloži standarde koji će biti primjenjivani poslije 2000-te godine, u skladu sa novim višestranim pristupom, baziranim na sveobuhvatnim procjenama troškova i efikasnosti mjera reduciranja cestovnog transportnog zagađenja. Pored strožijih standarda za emisije iz automobila, prijedlog bi trebao sadržavati dodatne mjere, kao sto je poboljšanje kvalitete goriva i jačanje programa inspekcije i održavanja automobila. Prijedlog bi trebao biti baziran na kriterijima za kvalitet zraka, kao i na ciljevima redukcije emisije i procjene troškova/efektnosti svakog paketa mjera, uzimajući u obzir i uticaj drugih mjera, kao što su upravljanje saobraćajem, unapređenje javnog trasporta, nove pogonske tehnologije, ili upotreba alternativnih goriva. Neohodna istraživanja i dostignuća ostvarena su u okviru Evropskog programa za auto-goriva.
Prijedlog za izmjenu Direktive, COM/96/0163 (COD), za zagađenja iz lakih motornih vozila u okviru bazne direktive 70/220/EEC, prezentiran je 1996 godine.
Uporedo sa prijedlogom direktive, COM/96/0164 (COD), uspostavljanje novih zahtjeva za poboljšanje kvalitete motornih goriva je prezentirano od strane EC.
U cilju postizanja kriterija kvalitete zraka, uspostavljenih u Programu za auto-goriva, u najzagađenijim oblastima biće neophodne dodatne mjere.
Teške dizel mašine za motorna vozila
Direktiva 88/77/EEC postavlja zahtjeve za emisije karbon monoksida, hidrokarbona i azotnih oksida. Pored pooštravanja prvobitnih limitirajućih vrijednosti u 1993. i 1996. godini, postavljen je i zahtjev za ograničenje zagađenja česticama dopunjujućom Direktivom 91/542/EEC. Dopunjujuća Direktiva 96/1EC dozvoljavala je neka odstupanja od limitirajućih vrijednosti emisije čestica  iz manjih mašina. U kontekstu dostizanja ranije navedenog, novi prijedlog se trenutno priprema u cilju uvođenja striktnijih zahtjeva od 2000-te pa nadalje.
Emisije dima iz dizel mašina motornih vozila, poljoprivrednih i šumskih traktora 
Direktive 72/306/EEC i 77/53/EEC su postavile standarde za maksimalne količine ispuštenog dima iz dizel mašina. Glavna svrha ovih standarda je uspostavljanje referentnih vrijednosti za testiranja koja su navedena u donjem tekstu.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje će morati determinisati odgovorne organe u odlučivanju kako je definisano u Direktivi 70/156/EEC i njenim amandmanima.
2.	Tamo gdje je to neophodno odgovorni organi mogu dodijeliti tehničke poslove akreditiranim tehničkim servisima koji mogu biti smješteni u bilo kojoj zemlji članici.
3.	Za savjet kako uspostaviti efektne administrativne strukture trebalo bi konsultirati odgovorne organe i tehničke servise, poželjno u zemlji članici, a koje sarađuju sa velikim automobilskim industrijama.

Direktiva o testiranju motornih vozila prema zagađenju
Direktiva 77/143/EEC o testiranju motornih vozila prema zagađenju zahtijeva testiranje vozila za karbon monoksid (CO) i za omjer zrak-gorivo za benzinska vozila, kao i stepena prozirnosti izduva iz dizel vozila.

Implementaciona razmatranja
1.	Ove testove bi trebala sprovoditi država, ili javna tijela koja imaju odobrenje od države, ili ustanove uspostavljene i nadgledavane od strane države, uključujući i pravilno autorizovane privatne firme.
2.	U slučaju kada ustanove uspostavljene kao centri za testiranje vozila takođe obavljaju popravku motornih vozila, zemlje članice trebaju učiniti sve napore da osiguraju objektivnost i visok kvalitet testiranja vozila.
3.	Mišljenje bi trebalo tražiti od javnih tijela odobrenih od zemalja članica, koja djeluju dovoljno dugo da mogu osigurati iskustvo i stručnost.

Direktiva o emisiji iz motornih vozila – Implementaciona razmatranja
Nacionalni zakonodavni okvir
•	Usporediti zahtjeve direktive sa postojećim nacionalnim zakonima  
•	Identificirati zakonodavne nedostatke
•	Opcije: 
•	Glavno zakonodavno sredstvo (Zakon o motornim vozilima);
•	Adaptirati legislativu koja se odnosi na zagađenje zraka (npr. Zakon o zaštiti okoliša) 	Nadležne organizacije (CAs)
•	Nacionalni odgovorni organi bi trebali preuzeti odgovornost za unificirane emisijske standarde, osiguranje kvaliteta i takse.
•	Lokalne CAs bi mogle upravljati lokalnim monitoringom zagađenja i provođenjem aktivnosti.
•	Nacionalna CA bi trebala izvještavati EC.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Razviti regulativni režim, koji će odgovarati frekventnim mjerama redukcije zagađenja. 
•	Ključne mjere uključuju zakonodavni aparat za redukciju emisija, poreske olakšice, nove tehnologije, inspekciju i održavanje. 
•	Razmotriti lokalni monitoring i sprovođenje mjera.	Procedura udovoljenja
•	Autorizovano osoblje bi trebalo biti zaposleno u nacionalnim inspekcijskim centrima.
•	CA izdaje certifikat za vozila o emisiji.
•	Benzinske stanice moraju biti pregledane što se tiče veličine dizni za gorivo, isparenja benzina oslobođenog prilikom pretakanja iz podzemnih tankova i oktanskih zahtjeva.
•	Razmotriti davanje dozvola privatnim tehničkim tijelima za izdavanje dokumenata o vozilu. 	
Zainteresirane strane 
•	Obezbijediti da prioritetno razvojnom režimu zainteresirane strane budu konsultirane o standardima, novoj tehnologiji, tehničkim zahtjevima i procedurama udovoljenja. 
•	Zainteresirane strane trebaju obuhvatati predstavnike industrije ulja i goriva, proizvodače i prodavače vozila, drugih vladinih odjela (npr. Transporta), nevladinih organizacija i sl.
•	Regularno javno komuniciranje.	Finansijska razmatranja
•	Vlada uspostavlja CA i administrativnu podršku, komuniciranje sa javnosću, informise i savjetuje industriju.
•	Poreške olakšice koje podstiču inovacije i smanjenje emisija.
•	Automobilska industrija i prodavači plaćaju za odobrene certifikate i inspekcijska mjerenja. 
•	Vlasnici vozila plaćaju odgovarajuće iznose za pojedinačna odobrenja za vozila.	

3.3 Sadržaj olova u benzinu
Direktiva 85/210/EEC o sadržaju olova u benzinu dopušta zemljama članicama da reduciraju dozvoljenu količinu olova na 0.15 g Pb/l čim one ocijene da je to prikladno; takođe moraju osigurati mogućnost korištenja i ravnomjernu distribuciju bezolovnog benzina sa sadržajem olova ispod 0,13 g Pb/l. Sadržaj benzola u olovnom i bezolovnom benzinu ne bi trebao prekoračiti 5%. Bezolovni benzin mora biti jasno označen na pumpama. Zemlje bi mogle zabraniti prodaju olovnog benzina koji ne doseže propisane oktanske nivoe.
Odredbe ove direktive će biti izmijenjene od 2000-te zahtjevima predviđenih predloženom Direktivom o kvaliteti benzina i dizel goriva, COM 96/01/0164 (COD).

Implementaciona razmatranja 
1.	Zemlje moraju imati administrativni aparat, uključujući ispitivanja i statitičke metode interpretacije, za provjeru količine olova i benzola, i za kažnjavanje za nepridržavanje. 
2.	U cilju ostvarenja udovoljenja, neophodno je izvršiti kontrolu benzina i u proizvodnji i u prodaji. Ovo bi se moglo ostvariti neselektivnim provjerama prilikom uvoza na graničnim prelazima i prilikom prodaje na pumpama.
3.	Zemlje bi trebale raspravljati mogućnosti sprovođenja sa predstavnicima petrohemijskog sektora, kao i drugih zainteresovanih strana. 

3.4 Sadržaj sumpora u tečnim gorivima 
Direktiva 93/12/EEC, koja se odnosi na sadržaj sumpora u određenim tečnim gorivima određuje limite za sadržaj sumpora u dizel gorivu i zemnom gasu. Dizel gorivo se koristi u nekim motornim vozilima. Zemni gas, takođe poznat kao lako gorivo, se koristi za pokretanje vozila, zagrijavanje, industriju i sl.
S obzirom da se dizel gorivo koristi za putnička vozila odredbe Direktive 93/12/EEC će biti zamijenjene zahtjevima predložene Direktive, COM 96/0164(COD), o kvaliteti benzina i dizel goriva.
U odnosu na benzin i teška goriva, EC je nedavno napravila prijedlog revizije odredbi Direktive 93/12/EEC.
U cilju redukcije zagađenja sumpor dioksidom, posebno koncentracije prizemnog nivoa u urbanim regijma, direktiva određuje maksimalne limitirajuće vrijednosti sumpora u zemnom gasu i dizel gorivima. Očekuje se dalje smanjenje limitirajućih vrijednosti sumpora i uvođenje novih standarda emisije za dizel mašine. (Komisija je predložila strategiju borbe protiv kiselosti zemlišta i vode, zajedno sa legislativom za ograničenje sadržaja sumpora u gorivu, prema kojoj maksimalna količina sumpora ne prelazi 1%, sa početkom 2000-te COM(97)88 final). Direktiva se ne odnosi na zemni gas koji se namjerava dalje prerađivati ili se nalazi u rezervoarima vozila koja prolaze između zemalja članica i nečlanica. Novi limiti na sadržaj sumpora u gorivu će biti uvedeni Programom za auto-goriva.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje članice moraju imati administrativni aparat, uključujući ispitivanja i statističke metode interpretacije, za provjeru količine sumpora i sprovođenja zahtjeva.
2.	Predstavnici automobilske industrije i drugih zainteresovanih strana bi trebali biti konsultirani o metodama implementacije u cilju prevazilaženja problema.

3.5 Međunarodne konvencije o kvaliteti zraka
Promjena klime se prepoznaje kao jedna od ključnih okolišnih problema u Evropskoj uniji. Sve je više dokaza da na promjene klime, bar djelimično, utiče vještačka emisija tzv. stakleničkih gasova. To je dovelo do potpisivanja Kyoto protokola, pod Okvirnom konvencijom o klimatskim promjenama (UNFCCC).
O acidifikaciji, eutrofikaciji, i troposferskom ozonu se govori u Konvenciji o prekograničnom zagađenju zraka na velikim udaljenostima (CLRTAP). 

4.	Otpad i upravljanje izvorima otpada

4.1	Upravljanje otpadom: Kamen temeljac EU okolišne politike
Sveukupna struktura režima za efektno upravljanje otpadom je određena u Okvirnoj direktivi i u Direktivi o opasnom otpadu. Ove direktive predstavljaju okvir strukture upravljanja otpadom, i elaborirane su sa dvije subdirektive: Jedna grupa postavlja zahtjeve za odobrenja i operacije postrojenja za uklanjanje otpada. Druga grupa se odnosi na specifične tipove otpada, kao što su ulja, ambalaža i baterije. Pravila koja reguliraju transport otpada su sadržana u Regulativi o transportu otpada.
Upravljanje otpadom je jedan od najvećih problema modernog društva. Uticaj na okoliš nije ograničen samo na stvaranje otpada, nego bi se trebao posmatrati u širem ciklusu.
Prema jednom izvoru, ukupna količina proizvedenog otpada u 15 zemalja članica EU, u 1990-toj je bila oko 910 miliona tona, isključujući poljoprivredni otpad. Od ovog iznosa, bilo je 22 miliona tona opasnog otpada. Potencijalni štetni uticaj na okoliš ovih količina otpada je ogroman.
Glavni ciljevi EU u upravljanju otpadom odnose se na konzerviranje sirovih marterijala i energije i reduciranje stvaranja otpada i njegovog negativnog uticaja na okoliš. Dugoročno, cilj strategije je da postigne visok stepen dematerijalizacije u procesima, proizvodima i servisima.
Strategija EU u upravljanju otpadom je bazirana na hijerarhiji mjera politike: Sprečavanje otpada je na prvom mjestu. Recikliranju materijala i energije bi trebao biti dat drugi i treći stepen prioriteta. Sigurno i konačno uklanjanje je zadnji prioritet.
U cilju sprečavanja otpada, mjere EU bi trebale pomoći unapređenju:
•	čistih tehnologija i prizvoda;
•	smanjenju opasnog otpada;
•	uspostavljanju tehničkih standarda;
•	pravila EU koja limitiraju postojanje određenih opasnih supstanci u proizvodima;
•	šema recikliranja i ponovnog korištenja;
•	pravilne upotrebe ekonomskih sredstava koja potpomažu upravljanje otpadom; 
•	ciklične analize;
•	eko-označavanja;
•	edukacije potrošača i informativnih programa.
U cilju smanjenja otpada, EC bi željela da recikliranje i ponovna upotreba materijala imaju prednost u odnosu na energetska razmatranja.
Konačno uklanjanje je neizbježno u nekim slučajevima, ali je EC odlučna u limitiranju spaljivanja otpada i nestanku nekontroliranih odlagališta otpada i kontaminiranih mjesta. 
Generalno, strategija EC naglašava veću odgovornost proizvođača, koji bi trebali više znati o uklanjanju otpada i načinima njegovog recikliranja ili sprečavanja nastanka. Ovo takođe znači da potrošači i javne organizacije takođe trebaju da preuzmu dio odgovornosti u upravljanju otpadom.
U zemljama kandidatima za članstvo u EU, glavni problem je sprovođenje upravljanja otpadom. Ove zemlje trebaju uspostaviti integriranu strukturu, okvir u kojem će zakonodavstvo dozvoljavati administraciji nadgledanje uklanjanja otpada. Zemlje kandidati trebaju ustanove provjere i kontrole, laboratorije, licencne režime i vjerodostojne sankcije.
EU ne može dati gotove modele zemljama kandidatima o tome kako bi ovo trebalo biti urađeno. Sprovođenje upravljanja otpadom je još uvijek slabo u zemljama članicama. Zemlje kandidati će morati prihvatiti sve zahtjeve iz ove oblasti. 

UPRAVLJANJE OTPADOM
Okvir otpada	
Okvirna direktiva za otpad 
(75/442/EEC)
Direktiva za opasni otpad
(91/689/EEC)	

Specijalni otpad		Postrojenja za preradu i odlaganje	
Titan dioksid (78/178/EEC)
Ambalaza (94/62/EC)
Ulja (75/439/EEC)
PCB i PCT (96/59/EC)
Baterije (91/86/EEC)
Kanalizacioni mulj (86/278/EEC)
		Spaljivanje otpada u opštinama (89/429/EEC i 89/369/EEC)
Spaljivanje opasnog otpada (94/67/EEC)
Prijedlog odlagališta (COM(97)105)

* pogledati direktive o kvalitetu zraka i podzemnim vodama	

Transport, uvoz i izvoz
Prenos otpada
(EEC/259/93)	

4.2	Okvirna direktiva o otpadu
Direktiva 757442/EEC obezbjeđuje okvir pomoću kojeg bi zemlje članice mogle kontrolirati uklanjanje otpada na državnom nivou, umjesto lokalno kako je bilo ranije. Direktiva je bila revidirana i nadopunjena 1991. da bi se obezbijedio zakonski okvir za uklanjanje, rukovođenje i odlaganje otpada, kao što je određeno u Strategiji upravljanja otpadom (SEC(89)934, 18.09.89.). Novi okvir obezbjeđuje usvajanje zajedničke terminologije i definicija otpada baziranih na ostvarenom radu OECD. Države članice moraju podržavati prevenciju ili redukciju otpada i njegove štetnosti, podržavajući razvoj čistih tehnologija, tehničkih napredaka u proizvodnji i tehnike uklanjanja otpada. One takođe moraju podržavati iskorištenje otpada i njegovo korištenje kao energetski izvor.
One moraju zabraniti ostavljanje, odlaganje i nekontrolirano ispuštanje otpada. Zemlja članica mora uspostaviti integriranu i adekvatnu mrežu postrojenja za uklanjanje otpada, u saradnji sa drugim zemljama članicama, uzimajući u obzir najbolje dostupne tehnologije koje ne zahtijevaju prekomjerne troškove. 
Državne kompetentne organizacije, u skladu sa Direktivom, moraju kreirati planove upravljanja otpadom što je prije moguće. Planovi trebaju obuhvatiti otpad koji bi bio iskorišten ili uklonjen, tehničke zahtjeve, posebne aranžmane za određene vrste otpada, i odgovarajuća postrojenja za uklanjanje otpada. Planovi bi takođe mogli uključiti osoblje, troškove, i mjere sakupljanja, sortiranja i tretiranja otpada 
U skladu sa principom «zagađivač plaća», troškove uklanjanja otpada bi morao snositi onaj čiji je otpad.

Implementaciona razmatranja
1.	EU sistem upravljanja otpadom podrazumijeva adekvatan administrativni sistem na državnom, regionalnom i lokalnom nivou, kao i adekvatnu infrastrukturu za sigurno sakupljanje, sortiranje, transport, recikliranje i odlaganja svih tipova otpada.
2.	Prilikom pripreme državnih zakona, posebna pažnja bi trebala biti posvećena definicijama EU, posebno definiciji ''otpad'' vrste/kategorije, definiciji ''upravljanje'', ''nosioc'', sakupljanje, ''obnova'' i hijerarhiji principa tretiranja otpada, kao i pricipa zagađivač plaća.
3.	Kompetentne organizacije bi trebale biti uređene prema Okvirnoj direktivi o otpadu, Regulativi o transportu otpada, i drugim relevantnim direktivama koje se odnose na otpad. Administrativna struktura će biti potrebna na lokalnom, regionalnom i državnom nivou.
4.	Pravilna implementacija zahtijeva konsultaciju i saradnju sa industrijom, trgovinom i potrošačima. Javnost mora biti informirana.
5.	Planovi upravljanja otpadom na regionalnom nivou ili uklopljeni u strategijske državne planove, bi trebali biti pripremljeni u ranijim fazama.
6.	Sistemi licenciranja operacija uklanjanja otpada bi trebali biti uspostavljeni, kao i sistemi registriranja i licenciranja profesionalnih sakupljača i prenosioca otpada, ili posrednika servisa za uklanjanje otpada.
7.	Jasne ekonomske mjere, kao što su takse, cijene i depozitni sistemi bi doprinijeli smanjenju otpada.

Okvirna direktiva o otpadu-Implementaciona razmatranja
Nacionalni zakonodavni okvir
•	Usporedba zahtjeva Direktive sa postojećim nacinalnim zakonima.
•	Uočavanje zakonodavnih nedostataka. 
•	Opcije: 
•	Glavno zakonodavno sredstvo (Zakon o upravljanju otpadom);
•	Ili, sekcija relevantne legislative o upravljanju otpadom, licenciranju, tekućem otpadu i redukcije otpada.	Nadležne organizacije(CAs)
•	CAs moraju imati administrativne sisteme i tehničko znanje.
•	Nacionalna organizacija je odgovorna za određivanje protoka otpada i standarde upravljanja odlagalištima, i koordinaciju planiranja upravljanja i prikupljanja statističkih podataka.
•	Lokalne organizacije upravljaju postrojenjima za upravljanje otpadom i protokom otpada kroz koordinaciju sa privatnim sektorom.
•	Nacionalne organizacije nadgledaju EU dužnosti za izvještavanje.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Obezbjeđenje podjele nadležnosti među centralnim i lokalnim nadležnim organima.
•	Implementacija  relevantnih definicija  kao što su: otpad, odlaganje i obnova.
•	Izrada planova o upravljanju otpadom.
•	Kazne za prekršavanje dozvola.
•	Razmatranje lokalnog monitoringa i sprovođenja mjera.	Procedura izdavanja dozvola
•	Nacionalne organizacije obezbjeđuju aplikacijske forme  za dozvole.
•	Aplikant obezbjeđuje propisanu dokumentaciju. 
•	Nacionalne organizacije jamče za aplikanta da je prikladan za rad sa otpadom. 
•	Nacionalne organizacije  određuju uslove uz dozvole, uključujući uslove zatvaranja postrojenja.
•	Nacionalne organizacije  nadgledaju aktivosti i odgovaraju na pritužbe. 
•	Transporteri i djelatnici se registriraju.	
Zainteresirane strane
•	Obezbijediti da prioritetno razvojnom režimu zainteresirane strane budu konsultirane o potrebama upravljanja otpadom, planiranju procesa odlaganja i opcija reduciranja. 
•	Zainteresirane strane trebaju obuhvatati predstavnike firmi za upravljanje otpadom, firmi koje uzrokuju otpad, lokalne vlade, nevladinih organizacija i sl.
•	Regularno javno komuniciranje o inicijativama i ulogama javnosti u procesima planiranja.
	Finansijska razmatranja
•	Vlada uspostavlja CA i administrativnu podršku, administrativne procedure (dozvole), javne komunikacije.
•	Povećanje odgovornosti proizvodača, smanjenje otpada i primjena principa zagađivač plaća. 
•	Otpadni operatori finansiraju procese izdavanja dozvola. 
•	Domaćinstava sama snose troškove odlaganja sopstvenog smeća tj. plaćaju za tu uslugu. 	

4.3	Opasni otpad
Osnovni cilj Direktive 91/689/EEC je da formuliše zajedničku definiciju opasnog otpada i uvede veću harmonizaciju u upravljanju ovim otpadom. Ona čini listu opasnog otpada, pojedinaca i dobara koji uzrokuju opasni otpad. Institucije koje rješavaju problem odlaganja otpada treba da imaju licence.
Planovi o upravljanju opasnim otpadom moraju biti publikovani od strane stručnih organizacija, bilo da su dio opšteg plana upravljanja otpadom (u skladu sa Direktivom o otpadu) ili odvojeni. Zemlje članice moraju zahtijevati:
•	Registraciju i identifikaciju svakog mjesta gdje se opasni otpad isporučuje,
•	Pakovanje i označavanje u skladu sa standardima međunarodne zajednice pri skupljanju, transportovanju i privremenom skladištenju otpada,
Nadležni organi moraju vršiti inspekciju postrojenja za proizvodnju i prihvat opasnog otpada,  sa posebnim osvrtom na transport otpada.

Implementaciona razmatranja
1.	Upravljanje opasnim otpadom zahtijeva specifične i strožije licencne i kontrolne procedure.
2.	Nacionalni propisi za pravilnu identifikaciju i klasifikaciju opasnog otpada bi morali biti razvijeni, kao i zahtjevi i smjernice za njegovo obnavljanje i odlaganje.
3.	Tehničke mogućnosti i adekvatna infrastruktura moraju biti uspostavljeni u cilju izbjegavanja rizika nastalog usljed neadekvatnog odlaganja otpada.
4.	Centralizovana baza podataka o opasnom otpadu i upravljanju ovim otpadom bi morala biti kreirana u cilju ispunjenja obaveza za obezbjeđenje informacija EU komisiji.

4.4 Transport otpada
Regulativa 259/93/EEC o kontroli i nadgledanju transporta otpada u okviru Evropske zajednice uspostavlja sistem kontrole kretanja otpada koji implementira Bazelsku konvenciju i OECD odluke o prekograničnim kretanjima otpada. Dok se Bazelska konvencija odnosi samo na opasni otpad, Regulativa pokriva i transport bezopasnog otpada. Regulativa postavlja odvojene režime rukovođenja otpadom u EU, izvoza, uvoza i tranzitnog transporta i drugačije zahtjeve zavisno od toga da li je otpad za odlaganje ili preradu, i je li nabrojan u aneksu na zelenoj, žutoj ili crvenoj listi. Općenito se može reći da žuta i crvena lista sadrže opasni otpad, a zelena otpad koji nije opasan. Ove tri liste su rezultat rada OECD-a. Upoređujući tri liste otpada prema Regulativi u jednu ruku, i prema Evropskom katalogu otpada pod Okvirnom direktivom i Listi opasnog otpada pod Direktivom o opasnom otpadu u drugu ruku, može se primijetiti da su one različite po strukturi. Mora se imati na umu da su tri liste u Regulativi namijenjene u različite svrhe i da sve liste moraju biti primijenjene u potpunosti. 

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje članice moraju identificirati kompetentne organe koji će da kontrolišu kretanje otpada; ovo može uključiti kombinaciju carina, industrije ili trgovine, i okolišnih organizacija.
2.	Zemlje članice moraju dati uputstva kompetentnim organima o dokumentaciji, procedurama koje je neophodno slijediti za svaki tip transporta, i provođenju kontrole međudržavnog transporta otpada. Specijalne obuke će vjerovatno biti neophodne.
3.	Zemlje članice moraju usvojiti procedure za informisanje i konsultacije sa drugim zemljama u vezi transporta otpada.
4.	Prevoznici i proizvođači moraju biti informirani o zahtjevima i kontrolama.

4.5	Postrojenja za odlaganje otpada

Spaljivanje opasnog otpada
Direktiva o spaljivanju opasnog otpada 94/67/EEC je subdirektiva Okvirne direktive o otpadu. Zemlje članice moraju postaviti i sprovoditi operativne uslove i granične vrijednosti emisije postrojenja za uništavanje opasnog otpada putem izdavanja odobrenja. Odobrenja, prema Okvirnoj direktivi o otpadu, jedino mogu biti dodijeljena ukoliko je postrojenje za spaljivanje dizajnirano, opremljeno i rukovođeno tako da omogućuje zadovoljenje zahtjeva za sprečavanje zagađenja okoliša. Postrojenja za spaljivanje opasnog otpada moraju biti rukovođenja tako da omogućavaju maksimalan nivo sagorjevanja. Odobrenja moraju sadržavati tipove i količine opasnog otpada koji se spaljuje. Operatori u postrojenjima za spaljivanje moraju dobiti detaljan opis svakog otpada, prije nego ga prihvate.

Implementaciona razmatranja
1.	Smjernice razvoja novih postrojenja za uništavanje opasnog otpada moraju biti integrirane u nacionalno upravljanje otpadom i strategije kvalitete zraka, a u cilju usklađivanja nacionalnih potreba i postavljenih ciljeva koji se odnose na kvalitet okoliša.
2.	Odobrenja bi trebala sadržavati minimalne standarde postavljene u direktivama, uzimajući lokane uvjete u obzir.
3.	Vlade bi trebale razviti dodatne emisione standarde u cilju razmatranja specifičnih tehnologija ili potencijalno štetnih emisija.
4.	Procedure efektnog upravljanja i kontrola otpada moraju biti razvijene u cilju izbjegavanja nepravilnog ili nelegalnog upotrebljavanja postrojenja za spaljivanje vrsta otpada za koje oni nisu autorizovani ili opremljeni. Procedure za konsultacije i koordinaciju između razlicitih organa odgovornih za kontrolu zagađenja zraka, vode i tla, bi trebale biti razvijene. 
5.	Organizacije moraju razviti planove za upotrebu toplote proizvedene u postrojenjima za spaljivanje.
6.	Moraju biti razvijeni programi za osiguranje zadovoljenja zahtjeva direktive prema postojećim postrojenjima za spaljivanje otpada.

Direktiva o spaljivanju opasnog otpada-Implementaciona razmatranja
Nacionalni zakonodavni okvir
•	Usporedba zahtjeva direktive sa postojećim zakonima
•	Identifikacija nedostataka legislative.
•	Opcije:
•	Glavno zakonodavno sredstvo (Zakon o spaljivanju otpada) 
•	Implementacioni zakoni mogu biti uvedeni kao odvojena sekcija u glavnom okolišnom zakonodavnom instrumentu.	Kompetentne organizacije (CAs))
•	Revizija postojeće administrativne infrastrukture, organizacije i izvršavanja aktivnosti uništavanja otpada.  
•	Kompetentne organizacije na nacionalnom nivou će takođe imati ulogu u konzistentnoj primjeni standarda i zahtjeva iz direktive. 
•	Kompetentne organizacije će biti odgovorne za odobravanje, monitoring, prikupljanje informacija i izvještavanje komisiji.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Definicija kompetentnih organizacija i sistema dozvola.
•	Određivanje ostalih emisionih limita i mjera kontrole rizika.
•	Procedure i zahtjevi za monitoring i sprovođenje.
•	Upozoravajući zahtjevi za naredbe o isključenju postrojenja. 
•	Kazne za operatore postrojenja za spaljivanje otpada.
•	Zabrana nekontroliranog odlaganja otpada.	Uslovi izdavanja odobrenja
•	Postrojenja moraju biti dizajnirana, opremljena, i rukovođena da dostignu minimalne temperature. 
•	Monitoring operacija, nivo kisika, emisionih graničnih vrijednosti, ispuštanja otpadnih voda i odlaganja ostataka. 
•	Zahtjevan kontinuiran i periodičan sitem mjerenja i bilježenje prekoračenja i izvještavanje nadležnih organa.	
Zainteresirane strane
•	Obezbijediti da se zainteresirane strane konsultuju o implementaciji i troškovima, i posebno o procedurama bilježenja prekoračenja.  
•	Uključiti javnost u definiranje informacija koje operatori moraju dostaviti vladi.
•	Obezbijediti efektnu komunikaciju o informacijama o postrojenjima i njihovim operacijama u javnosti.	Finansijska razmatranja 
•	Vlada uspostavlja nadležne organe i administrativnu podršku, monitoring, procjenu, obuku, sprovođenje, smjernice i informiranje javnosti.
•	Operatori plaćaju administrativne troškove izdavanja dozvola, obezbjeđuju informacije i plaćaju sve troškove prilikom izvršenja obaveza.	

Uništavanje otpada u novim i postojećim postrojenjima
Direktiva 89/369/EEC primjenjuje set zahtjeva za izdavanje odobrenja i operativnih restrikcija za gradska postrojenja za spaljivanje otpada.
Ona regulira odobrenja, oblikovanje, opremanje, operativnost i izvještavanje o spaljivanju otpada u postrojenjima na opštinskom nivou. Nova postrojenja su ona koja su dobila odobrenja za rad 1. ili nakon 1. decembra 1990. Ovo isključuje postrojenja koja se koriste za uništenje mulja kanalizacionih otpada, hemijskih, toksičnih i opasnih otpadna, medicinskog otpada iz bolnica, zato što postrojenja za uništavanje opasnog otpada imaju mnogo strožiju regulativu pod Direktivom za spaljivanje opasnog otpada 94/67/EEC. 
Tri stepena emisionih graničnih vrijednosti za prašinu, određene kombinacije teških metala, hlorne i florne kiseline, te SO2 su ustanovljena u zavisnosti od nominalnih kapaciteta postrojenja za spaljivanje. Postavljene su granične vrijednosti i program faznog napredovanja postojećih gradskih postrojenja za spaljivanje otpada sa tačno određenim vremenskim terminima.
Ovo postavlja znatne zahtjeve za monitoring, inspekciju i izvještavanje od strane operatora ovih postrojenja. Informacije o aplikacijama za operativna odobrenja i rezultati monitoringa moraju biti dostupne javnosti. 
Direktiva 89/429/EEC o postojećim gradskim postrojenjima za spaljivanje otpada je dala postojećim postrojenjima rok do 01.12.1996. da ispune standarde za nova postrojenja. Sva druga postojeća postrojenja moraju doseći iste standarde kao i nova postrojenja do 2000.

Implementaciona razmatranja
1.	Smjernice za razvoj novih postrojenja za uništenje otpada moraju biti integrirane u nacionalno upravljanje otpadom i strategije za kvalitet zraka u skladu sa ispunjenjem ciljeva okolišnog kvaliteta. 
2.	Zemlje bi trebale uvesti dodatna emisijska ograničenja, u skladu sa specifičnih tehnologijama i potencijalno štetnim emisijama.
3.	Procedure upravljanja otpadom i kontrole moraju biti razvijene u cilju izbjegavanja nepravilnog ili nelegalnog upotrebljavanja postrojenja za spaljivanje vrsta otpada za koje nisu autorizovani ili ne postoji adekvatna oprema. 
4.	Adekvatni programi moraju biti razvijeni kako bi se osiguralo ispunjenje zahtjeva Direktive za mala postojeća postrojenja za spaljivanje otpada.

4.6	Direktiva o deponijama otpada
Direktiva o deponijama otpada (99/31/EC) nastoji spriječiti ili reducirati štetne efekte deponovanja otpada na okoliš, posebno na površinske i podzemne vode, zemljište, zrak i ljudsko zdravlje, uvodeći striktnije tehničke zahtjeve za otpad i deponovanje.
Ona definiše kategorije otpada (gradski otpad, opasni otpad, bezopasni otpad i inertni otpad) i primjenjuje se na sve deponije, definisane kao mjesta za odlaganje otpada na površinu ili ispod zemlje. Deponije otpada su podijeljene u tri klase:
1.	deponije opasnog otpada;
2.	deponije bezopasnog otpada; 
3.	deponije inertnog otpada.
Postavljena je standardna procedura o prihvatanju otpada, kako bi se izbjegli bilo kakvi rizici:
•	otpad mora biti tretiran prije nego što bude deponovan;
•	opasni otpad u skladu sa ovom Direktivom mora biti predodređen za deponije opasnog otpada;
•	odlagališta bezopasnog otpada moraju se koristiti za gradski otpad i bezopasni otpad; odlagališta za inertni otpad moraju biti korištena samo za inertni otpad.
Sljedeći otpad možda neće biti prihvaćen za deponovanje:
•	tečni otpad; 
•	zapaljivi otpad; 
•	eksploziv i oksidirajući otpad;
•	bolnički i drugi klinički otpad koji je zarazan;
•	iskorištene automobilske gume, sa određenim izuzecima;
•	i druge vrste otpada, koje ne odgovaraju kriterijima uspostavljenim u Aneksu II.
Zajedničko odlaganje (smješa opasnog otpada sa gradskim otpadom na istom odlagalištu) mora biti rađeno fazno. Cijena koštanja odlaganja otpada mora pokriti troškove zatvaranja i upravljanja odlagalištem, kao i troškove održavanja najmanje 50 godina nakon zatvaranja odlagališta. 
U nastojanju da smanji ukupnu emisiju metana u EU, Direktiva ima za cilj smanjenje količine biorazgradljivog gradskog otpada poslanog na deponovanje; tj. metan iz novih i postojećih odlagališta će morati da bude sakupljen i iskorišten ili izgoren.

Implementaciona razmatranja
1.	Kako je deponovanje najuobičajniji i najjeftiniji tip odlaganja čvrstog otpada, a standardi često nedostaju, to je preporučljivo da zemlje usklade novu legislativu za rukovođenje odlagalištima sa predloženom direktivom.
2.	Zahtjev direktive bi tebao biti integriran u nacionalne strategije otpada i planove upravljanja u skladu sa Okvirnom direktivom o otpadu. Nacionalnim planovima moraju biti određena mjesta koja ne potpadaju pod ovu direktivu. 
3.	Uspješna strategija za smanjenje količine otpada kojeg je potrebno odložiti, zahtijeva učešće i aktivnu podršku svih ekonomskih i društvenih struktura. Ekonomska potpora i obrazovne kampanje će biti potrebni.
4.	Potrebno je obezbijediti sredstva u budžetu na nacionalnim i drugim administrativnim nivoima, kako bi se osigurala transparentnost i dostupnost nakon ''gašenja'' fondova.
5.	Odgovornost za obeštećenja zdravlja i okolišne štete uzrokovane u odlagalištima bi trebala biti definirana.
6.	Procedura procjenjivanja uticaja na okoliš bi trebla biti integrirana u procedure za izdavanje odobrenja projekata i postrojenja. 
7.	Zemlje će morati razviti strategije nadgradnje ili zatvaranja postojećih odlagališta, koja ne udovoljavaju minimumu zahtjeva propisanih direktivom. Kontrole moraju biti intenzivirane da bi se smanjio rizik ilegalnog deponovanja koje ne zadovoljava standarde.

4.7 Posebne vrste otpada

Odlaganje otpadnih ulja
Cilj Direktive 75/439/EEC je kreiranje harmoniziranog sitema prikupljanja, obrade, skladištenja i odlaganja otpadnih ulja, koji dozvoljava zemljama članicama da nadoknade nepokrivene troškove prikupljanja i odlaganja uljnog otpada. Ona daje prioritet regenerisanju uljnog otpada, zatim spaljivanju, i na kraju uništenju ili kontrolisanom skladištenju. Zemlje članice moraju osigurati sigurno prikupljanje i odlaganje uljnog otpada. Ispuštanje uljnog otpada u vodovodne i kanalizacione sisteme je zabranjeno.
Za svako odlaganje uljnog otpada mora postojati odobrenje koje izdaju nadležne institucije. Bilo kakvo preduzimanje prikupljanja ulja mora biti registrirano i adekvatno nadgledano. Regenerirana ulja ne smiju sadržavati više od 50 milionitih dijelova (ppm) polihloriranih bifenila i terfenila (PCB/PCT). 

Implementaciona razmatranja
1.	Administracija bi morala osigurati kreiranje sistema za sigurno prikupljanje i regenerisanje ili spaljivanje korištenih ulja na cijeloj teritoriji države. Kampanje povećanja upućenosti javnosti takođe bi morale biti razvijane. 
2.	Adekvatna odlagališna struktura i striktna kontrolna procedura bi morala biti određena u cilju izbjegavanja ilegalnog ili neadekvatnog odlaganja frakcija ulja, koje ne mogu biti pravilno regenerirane.
3.	Jedan integriran-koordinirajući sistem odobrenja i kontrole bi morao biti razvijen, da bi osigurao da operacije obnove ili odlaganja korištenog ulja ne utiču negativno na druge okolišne medije.
4.	Posebne mjere i postrojenja bi trebala biti kreirana za bezbjedan rad sa otpadnim uljem koje sadrži PCB/PCT ili druge opasne supstance.
5.	Državni organi bi se trebali usaglasiti na uvođenju strožijih zahtjeva na državnom nivou. Informacije o nacionalnim akcijama i iskustvima bi morale biti redovno podnošene Komisiji.

Odlaganje PCB i PCT
Direktiva 96/59/EC nastoji da eliminiše polihlorirane bifenile i polihlorirane terfenile (PCB i PCT) i odnosi se na dekontaminaciju opreme koja ih sadrži. Ova oprema mora biti inventurisana, označena i prijavljena Komisiji, a inovacije moraju biti stalno osavremenjivane. Oprema koja sadrži PCB i koja još nije dekontaminirana mora biti održavana u dobrom stanju da bi se izbjeglo isticanje. 
Preduzimanje odlaganja PCB mora biti licencirano u skladu sa Direktivom o otpadu 75/442/EEC. Spaljivanje kao mjera odlaganja mora biti usklađeno sa setom standarda iz Direktive o opasnom otpadu 94/67/EEC. 

Implementaciona razmatranja
1.	Strožije regulative i instrumenti sprovođenja će morati biti kreirani ili osnaženi u cilju osiguranja potpune identifikacije i klasifikacije prisutnosti PCB/PCT i opreme koja ih sadrži na cijeloj teritoriji.
2	Nadležni organi će morati napraviti nacrt planova za bezbjeđno razlaganje, odlaganje ili obnavljanje kontaminirane opreme i postrojenja u određenom vremenskom roku zacrtanom u Direktivi. Po mogućnosti planovi bi trebali proširiti svoj djelokrug pokrivajući neregistriranu opremu putem upotrebe administrativne i ekonomske potpore uspostavljene kroz rigorozne kontrole. 
3	Nadležni organi će morati osigurati da tehnički i administrativni nedostaci budu otklonjeni sprovođenjem zahtjeva iz direktive. Ovo bi trebalo smanjiti rizik vezan za nepravilno ili ilegalno odlaganje.

Otpadni titanium dioksid 
Cilj Direktiva o titanium dioksidu 78/176/EEC i 82/883/EEC je da spriječe i reduciraju zagađenja uzrokovana otpadom koji proizvodi titanium dioksid. Odobrenje za odlaganje TiO2 otpada u more može biti dato samo ako procjene pokazuju da otpad može biti izložen na najprikladniji način i da se štetni efekti neće pojaviti. Nova postrojenja moraju primjenjivati procese i tehnike koje su najmanje štetne za okoliš. Zemlje članice moraju predstaviti planove Komisiji, pokazujući da će ostvariti direktivske ciljeve.

Implementaciona razmatranja
1.	Razmotriti da li postrojenja u zemlji spadaju u djelokrug direktive. Čak i ako ne postoje postrojenja koja proizvode titanium dioksid, direktiva mora biti uvrštena u nacionalni zakon.
2.	Implementacija bi trebala biti u okviru nacionalnog sistema upravljanja otpadom. Administrativna i tehnička tijela će biti potrebna za upravljanje procedurama odobravanja i tehničkih kontrola.
3.	Priroda potencijalnog zagađenja uzrokovanog sa TiO2 zahtijeva pažljivu saradnju između organa nadležnih za otpad i prevenciju zagađenja vode i tla.
4.	Zemlje bi morale razviti nacionalne programe za smanjenje, i ako je moguće, eliminaciju zagađenja prouzrokovanu sa TiO2 i totalnu zabranu za ispuštanje otpada u more ili podzemne vode. 

Kanalizacioni mulj koji se koristi u poljoprivredi
Direktiva 86/278/EEC ima za cilj kontrolisanje upotrebe kanalizacionog mulja u poljoprivredi putem postavljanja maksimalnih graničnih vrijednosti za koncentraciju teških metala u zemljištu i mulju i maksimalnih količina teških metala (kadmijuma, bakra, nikla, olova, cinka i žive) koji mogu biti unešeni u tlo.
Ona definise uslove za upotrebu mulja: Zemlje članice moraju osigurati da granične vrijednosti neće biti prekoračene. Minimalni vremenski rokovi su postavljeni, odvojeno za upotrebu mulja na određenim tipovima zemljišta i njihovo korištenje. Mulj i zemljište na kojem se on koristi moraju biti analizirani u skladu sa procedurama postavljenim u aneksima.

Implementaciona razmatranja
1.	Nadležni organi odgovorni za tretman vode, upravljanje otpadom, poljoprivredu i sprovođenje će trebati raditi zajedno, kako bi ostvarili ciljeve iz direktive; oni bi se trebali usaglasiti oko rasporeda i ciljeva u ranim fazama planiranja. 
2.	Sistem odobravanja i praćenja podataka za isporuku i upotrebu mulja mora biti utvrđen, kao i informacije korištene za izvještavanje o ovom problemu. 
3.	Potreba za uvođenjem strožijih ograničenja mora biti procjenjena na bazi specifičnih nacionalnih ili lokalnih osjetljivosti tla i vode prema kontaminaciji.

Baterije i akumulatori koji sadrže opasne supstance
Direktiva 91/157/EEC o baterijama je usvojena kao mjera u okviru Direktive 75/442/EEC o otpadu, i odnosi se na obnavljanje i kontrolisano odlaganje istrošenih baterija i akumulatora koji sadrže određene količine žive, kadmijuma ili olova. 
Zemlje članice moraju izraditi programe za smanjenje sadržaja teških metala, promoviranje marketinga za poboljšane baterije i akumulatore, postepeno smanjivanje i izbacivanje štetnih produkata, promoviranje istraživanja i mogućnosti upotrebe manje zagađujućih supstanci u baterijama.
One moraju osigurati efikasnu organizaciju odvojenog prikupljanja i sistema odlaganja. Ekonomski instrumenti mogu podržati recikliranje. Korisnici moraju biti u potpunosti informirani o aspektima rizika i mogućnostima odlaganja.

Implementaciona razmatranja
1.	Institucije bi trebale uspostaviti faze plana koji bi osigurao produkcijske i marketinške restrikcije za baterije i akumulatore, koje bi se sprovodile bez većih ekonomskih problema. Periodi tranzicije bi trebali biti iskorišteni za postavljanje sistema prikupljanja i odlaganja i podizanja svjesti javnog mijenja o ovim problemima.
2.	Dugoročni programi za podizanje svijesti javnog mijenja i tehnički razvoj će morati biti razvijeni u koordinaciji sa planovima smanjenja i upravljanja otpadom.
3.	Potreba za uvođenjem ekonomskih instrumenata za povećanje prikupljanja bi trebala biti procjenjena; javni edukacioni programi bi bili od pomoći kako bi se osiguralo učešće javnosti u obnavljanju i reciklaži baterijskog otpada.
4.	Trebala bi biti uspostavljena mreža prikupljanja, kao i procedura administrativnog odobravanja i kontrole kako bi se obezbijedio siguran transport i obnavljanje potrošenih baterija.

Pakovanje i ambalažni otpad
Direktiva 94/62/EC implementira strategiju ambalažnog otpada. Ona ima za cilj harmonizaciju mjera nacionalnog upravljanja ambalažnim otpadom, kako bi se smanjio uticaj ovog otpada na okoliš i izbjegle barijere u trgovini u okviru EU. Ona pokriva pakovanje i ambalažni otpad neovisno od korištenih materijala.
Do 2001, 50-65 % ambalažnog otpada mora biti razgrađeno, a 25-45 % svog ambalažnog otpada mora biti reciklirano.
Ponovna upotreba, recikliranje i drugi oblici tretiranja otpada (uključujući spaljivanje sa obnovljanjem energije) su prihvaćeni kao metode smanjivanja otpada. Recikliranje uključuje reprocesiranje i organsko recikliranje (kompostiranje), ali ne uključuje spaljivanje.

Implementaciona razmatranja
1.	Vlade bi morale da procijene mogućnost obnavljanja ambalaže i recikliranja na nacionalnom nivou i postave ostvarive ciljeve u okviru direktive.
2.	Nacionalne institucije moraju osigurati uspostavljanje sistema upravljanja ambalažnim otpadom. Postojeća iskustva su bazirana na uspostavljanju volonterskih sistema, gdje se ekonomski učesnici obavezuju na dostizanje ciljeva u utvrđenim rokovima, prije nego su postavljeni regulatorni zahtjevi. Ekonomske olakšice bi mogle pomoći razvoju i upravljanju sistema u njegovoj inicijalnoj fazi.
3.	Postojeći sistemi bi morali biti procjenjeni kako bi se osiguralo ispunjenje EU zahtjeva i izbjegavanje promjene slobodnog tržišta.
4.	Regulatorna ograničenja i efektne kontrole bi morale da budu razvijene u cilju osiguranja ispunjenja EU zahtjeva i nacionalnih standarda za ambalažne materijale, koji takođe moraju biti ispunjeni. 
5.	Mora biti razvijen sistem monitoringa reciklirajućih mjera i kontole produkcije ambalažnog otpada. Harmonizirana baza podataka bi morala biti razvijena u cilju sprovođenja komparativnih analiza širom Evrope.
6.	Podizanje javne svijesti o upravljanju i odlaganju ambalažnog otpada se smatra ključnim elementom njegovog smanjenja.

5.	Kvalitet voda i upravljanje vodama

Voda je jedna od najsveobuhvatnijih oblasti EU okolišne legislative. Prva Evropska politika koja se odnosi na vode počinje 1970-tih sa Prvim akcionim programom za okoliš u 1973., nakon čega slijedi Direktiva o površinskim vodama 1975. i kulminacija 1980. uvođenjem Direktive o pitkoj vodi. U drugom talasu dolazi do provjere postojeće legislative i identificiranja njenih nedostaka i potreba za poboljšanjem. 
Tokom ovog perioda postalo je savršeno jasno da je za efikasnu zaštitu voda neophodna legislativa koja se odnosi na emisione granične vrijednosti, legislativa o standardima kvaliteta vode, tzv. "kombinovani pristup". Ovaj kombinovani pristup je takođe u skladu sa principima uspostavljenim u Sporazumu – princip predostrožnosti i princip sanacije štete nanešene okolišu na njenom mjestu nastanka, kao i princip razmatranja uvjeta okoliša u različitim regionima.
Za «vodeni» okoliš sljedeće oblasti politike su identificirane od strane EEA kao prioritetne:
•	kopnene vode (nedostatak vode, poplave, zagađenje i uništavanje ekosistema),
•	eutrofikacija, 
•	zakišeljavanje (kopnenih voda), 
•	opasne supstance, 
•	radioaktivne supstance, 
•	zagađenje uljima (morske vode), 
•	mikrobiološko zagađenje, 
•	klimatske promjene,
•	otpad,
•	ribolov (morske vode),
•	neuobičajene vrste,
•	priroda i biodiverzitet,
•	Upravljanje integriranim obalskim zonama (ICZM).

Opcije EU politike prema Evropskoj perspektivi prostornog razvoja (ESDP):
•	Unapređenja balansa između količine raspoložive vode i zahtjeva, posebno u područjima koja su sklona sušama. Razvoj i primjena instrumenata ekonomskog upravljanja vodama, uključujući propagiranje metoda štednje vode u poljoprivredi i irigacionu tehnologiju u područjima koja oskudijevaju vodom.
•	Propagiranje međunarodne i međuregionalne saradnje u primjeni zajedničkih strategija u upravljanju vodenim resursima, uključujući velike rezerve podzemnih voda u područjima sklonim sušama i poplavama, posebno u obalskim područjima.
•	Zaštita i restauracija močvara koje su ugrožene crpljenjem vode ili odvođenjem rukavaca.
•	Upravljanje morima, posebno zaštita i obnavljanje morskih ekosistema.
•	Jačanje regionalne odgovornosti u upravljanju vodenim resursima.
•	Primjena procjene uticaja okoliša i teritorije za projekte upravljanja vodama.

5.1	Okvirna direktiva za vode
U 1995. evropske institucije su se usaglasile da je neophodna promjena i restruktuiranje politike EC o vodama. Kao posljedica toga, usvojena je Okvirna direktiva za vode u 2000. Direktiva uspostavlja okvir za zaštitu svih tijela površinskih (kopnene, tranzitne i obalske) i podzemnih voda.
Nekoliko direktiva je integrisano u Okvirnu direktivu o vodama:
•	Direktiva 75/440/EEC o korištenju površinskih voda za piće, 
•	Direktiva 76/464/EEC o opasnim supstancama i njene srodne direktive,
•	Direktiva 77/795/EEC o odluci za razmjenu informacija, 
•	Direktiva 78/659/EEC o čistim vodama za ribe, 
•	Direktiva 79/869/EEC o vodama za školjke, 
•	Direktiva 79/869/EEC o mjerenjima i ispitivanju površinskih voda, 
•	Direktiva 80/68/EEC o podzemnim vodama.
Gore navedene direktive su diskutovane u poglavljima koja slijede.
Okvirna direktiva o vodama obuhvata i druge ključne elemente legislative koja se odnosi na vode, uključujući:
•	Direktivu 91/271/EEC o tretiranju otpadnih voda u urbanim sredinama,
•	Direktivu 91/676/EEC o nitratima,
•	Direktivu 80/778/EEC o kvalitetu vode za piće (i njena revizija 98/83/EC),
•	Direktivu 76/160/EEC o kvalitetu vode za kupanje.
Okvirna direktiva za vode ima za cilj sprečavanje pogoršanja stanja voda i zaštitu i unapređenje «vodenog» okoliša. Dalje, nastoji spriječiti zagađenje voda i predviđa smanjenje hemijskog zagađenja, posebno prestanak ili slabljenje ispuštanja, emisije i štetnog uticaja opasnih materija koje predstavljaju neprihvatljiv rizik za okoliš. 
Cilj Direktive je da uspostavi okvir zaštite površinskih kopnenih voda, tranzitnih voda, obalskih voda i podzemnih voda koji:
(a)	Sprečava dalje pogoršanje i stiti i jača vodene ekosisteme, kopnene ekosisteme i močvare koje direktno zavise od vodenih ekosistema;
(b)	Promoviše održivo iskorištavanje vode, koje se bazira na dugoročnoj zaštiti raspoloživih vodenih resursa;
(c)	Poboljšava zaštitu i unapređenje «vodenog» okoliša putem specifičnih mjera redukcije ispuštanja i emisije opasnih supstanci;
(d)	Osigurava smanjenje zagađenja podzemnih voda i njihovo dalje zagađenje, i
(e)	Doprinosi ublažavanju posljedica od suša i poplava 
i tako doprinosi:
•	obezbjeđivanju zaliha kvalitetnih površinskih i podzemnih voda neophodnih za održivo i ravnomjerno iskorištavanje voda;
•	signifikantnom smanjenju zagađenja podzemnih voda;
•	zaštiti kopnenih i morskih voda, i 
•	ostvarivanju obaveza relevantnih međunarodnih sporazuma, uključujući one koji imaju za cilj sprečavanje i eliminisanje zagađenja mora, prema Članu 16(3) sprečavanje i slabljenje emisije i otpuštanja opasnih materija u cilju postizanja njihove koncentracije koja je približna krajnjim vrijednostima za prirodne materije i svedena na nulu za sintetičke supstance. Njena namjera je da uspostavi okvire u cilju ostvarivanja četiri glavna zadatka održive politike o vodama.
Program mjera će se sastojati u kombinovanom pistupu, postavljajući limitirajuće vrijednosti emisije i standarde kvaliteta vode. U ovom slučaju puna implementacija postojeće EU legislative koja se odnosi na limitirajuće vrijednosti emisije mora biti obezbjeđena, npr. Direktiva o tretiranju otpadnih voda u urbanim područjima,  IPPC Direktiva, Direktiva o nitratima, Direktiva o zaštiti biljnih proizvoda, Direktiva o opasnim supstancama. Standardi za kvalitet vode uspostavljeni pod Okvirnom direktivom za vode i ostalom relevantnom EU legislativom (npr. Direktiva o vodi za kupanje) takođe moraju biti zadovoljeni.
Nadalje, zemlje članice trebaju osigurati plaćanje servisa koji se nude korisnicima vode (osnovne cijene za snabdijevanje vodom i sakupljanje i tretiranje otpadnih voda). Program mjera mora biti baziran na relevantnoj EU legislativi koja se odnosi na vode, nacionalnoj i regionalnoj legislativi.
Prema Aneksu V Okvirne direktive za vode zahtijeva se monitoring i procjena stanja površinskih voda (ekološko i hemijsko stanje) i podzemnih voda (količina i hemijsko stanje). Takođe se zahtijevaju informacije o stanju rijeka, jezera, podzemnih voda, tranzitnih voda i obalskih voda koje bi trebale biti od koristi za EC i EEA. Tri tipa monitoringa su opisana u dodatku: nadzorni, operativni i istraživački monitoring. Nadzorni monitoring bi trebao obezbijediti informacije o općem stanju rijeka, jezera, podzemnih voda, tranzitnih i obalskih voda (veličina, visina, i pomanjkanje).
Zemlje članice će biti obavezne da podnesu tri tipa izvještaja EC:
1.	Planove upravljanja riječnim bazenima (RBMPs);
2.	Sadržajni izvještaji;
3.	Privremene izvještaje.
Najviše informacija će sadržavati RBMP, uključujući pritiske, stanje, i sl. Informacije, najčešće predstavljene mapama. RBMP i sadržajni izvještaji će potencijalno biti korišteni da bi se došlo do informacija traženih za “pregled stanja površinskih i podzemnih voda u EU” (Član 17). RBMP će takođe sadržavati rezultate monitoringa površinskih i podzemnih voda u vidu kodiranih mapa.
Sadržajni izvještaji će se odnositi na analize koje se zahtijevaju prema Članu 5 (karakteristike riječnog bazena) i detalje programa monitoringa prema Članu 8. 
Privremenim izvještajima će se informisati EC o napretku sprovođenja mjera.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje bi trebale usmjeriti novu legislativu prema zahtjevima Okvirne direktive o vodama, koja je zamišljena da bude okvir politike za vode, i koja bi mogla biti na snazi do dana pristupanja. Nadalje, ona bi ujedinila starije zakone kao što su Direktiva o površinskim vodama, Direktive o vodama za ribe i školjke i Direktiva o podzemnim vodama, čime bi iste bile ukinute.
2.	Identifikovati riječne bazene i uspostaviti odgovorne organe za osmatranje količine i kvaliteta vode.
3.	Identifikovati površinske i podzemne vode koje bi se mogle, ili se koriste kao vode za piće. 
4.	Procijeniti uticaj čovjeka na površinske i podzemne vode, uzimajući u obzir zagađivanje na određenim mjestima i rasprostranjenim izvorima, odvraćanje voda i druge aktivnosti koje utiču na stanje voda.
5.	Izraditi planove upravljanja riječnim bazenima, baziranim na procjeni potreba, uticaju čovjeka na vodena tijela i postavljanje ciljeva za kvalitet i količinu vode.
6.	Poduzeti ekonomske analize za svaki riječni bazen da bi se osigurale informacije za pokrivanje troškova servisa korištenja voda. Kršenje principa plaćanja bi moglo biti odobreno na nacionalnom nivou pod posebnim uslovima definisanim u Direktivi.
7.	Razraditi i sprovesti djelotvorne programe mjera u cilju ostvarivanja ciljeva; ovakvi programi uključuju osnovne mjere (implementacija mnogih postojećih EU zakona, naplata korištenja vode, itd.), kao i dodatne mjere u cilju postizanja boljeg stanja voda.
8.	Uključiti zainteresirane strane, kao što su ostali relevantni odjeli vlade, mjesne zajednice, industrija i trgovina, poljoprivreda, korisnici i sl. u diskusiju o planovima upravljanja riječnim bazenima.

5.2	Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina
Direktiva 91/271/EEC o tretmanu otpadnih voda urbanih sredina, ima za cilj zaštitu površinskih kopnenih voda i obalskih voda regulisanjem sakupljanja i tretmana otpadnih voda i otpuštanja biodegradacionih industrijskih otpadnih voda.
Po pravilu ona zahtijeva, za sve aglomeracije preko 2000 stanovnika, adekvatne kanalizacione sisteme i tretman bioloških otpadnih voda. Napredni tretman neophodan za redukciju fosfora i azota zahtijeva se za tzv. osjetljive regije (npr. vode kojima prijeti opasnost od eutrofikacije). Za određene morske vode, može npr. biti neophodan mehanički tretman, čijim se provođenjem može dokazati da kvalitet vode nije suviše narušen. Krajnji rok za postizanje ovih ciljeva zavisi od veličine aglomeracije i karaktera vode, i kreće se od 1998. do 2005. godine. Do 1998. ispuštanje kanalizacionog mulja u vode bilo je zabranjeno.

OTPADNE VODE IZ INDUSTRIJE I DOMAĆINSTAVA

PRIKUPLJANJE OTPADNIH VODA, ISPUSTANJE U KANALIZACIONE SISTEME		INDUSTRIJSKO ISPUSTANJE DIREKTNO U VODE	
			
Planiranje, izgradnja, održavanje:
Direktiva ootpadnim vodama urbanih sredina (91/271/EEC)
Ispustanje industrijskih otpadnih voda
Direktiva ootpadnim vodama urbanih sredina
IPPC Direktiva
Direktiva o opasnim supstancama i subdirektive (76/464/EEC)			
			
TRETIRANJE OTPADNIH VODA		TRETIRANJE OTPADNIH VODA	

Limitirane vrijednosti emisije:
Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina (91/271/EEC)

Kanalizacioni mulj:
Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina
Direktiva o kanalizacionom mulju (86/2278/EEC)		Limitirane vrijednosti emisije:
Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina
IPPC Direktiva (princip sprečavanja na izvoru, postavljanje limitirajućih vrijednosti baziranih na najboljoj raspoloživoj tehnici)
Direktiva o opasnim supstancama i subdirektive
Kanalizacioni mulj:
Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina
Direktiva o kanalizacionom mulju
IPPC Direktiva	
			
ISPUSTANJE TRETIRANE OTPADNE VODE U VODENA TIJELA		ISPUSTANJE TRETIRANE OTPADNE VODE U VODENA TIJELA	

Mjerenje i monitoring:
Direktiva o otpadnim vodama urbanih sredina
Direktiva o opasnim supstancama i subdirektive
Postizanje standarda kvaliteta vode:
Direktiva o vodama za kupanje, Nastupajuća Okvirna direktiva za vode		Mjerenje i monitoring:
Direktiva o vodama za kupanje, Nastupajuca Okvirna direktiva za vode
Postizanje standarda kvaliteta vode:
Direktiva o vodama za kupanje, Nastupajuća Okvirna direktiva za vode	

Implementaciona razmatranja
1.	Procjena osjetljivih zona i primjena strožijih sistema na čitavoj teritoriji. Ekonomska razmatranja ne smiju uticati na proces identificiranja osjetljivih zona.
2.	Identifikacija aglomeracija kojima su potrebni kanalizacioni sistemi i/ili postrojenja za tretiranje ili poboljšanje voda.
3.	Razraditi implementacione programe za kanalizacione sisteme i sisteme za tretiranje voda.
4.	Razviti detaljnu strategiju investiranja u cilju proračunavanja troškova izgradnje, unapređenja ili zamjene kanalizacionih sistema ili sistema za tretiranje voda.
5.	Procjena troškova za korisnike , razviti strategiju za pokrivanje troškova.
6.	Razvoj i primjena strategije za prečišćavanje i/ili uklanjanje kanalizacionog mulja iz otpadnih voda, uključujući i smanjenje zagađenja voda.
7.	Procjena potreba za obukom kadra za održavanje kanalizacionih sistema i postrojenja za tretiranje. Zemlje bi trebale imati na umu i obuku u upravljanju i finansijskom planiranju.

5.3	Direktiva o nitratima iz izvora u poljoprivredi
Direktiva 91/676/EEC, koja se odnosi na zaštitu voda protiv zagađenja uzrokovanog nitratima iz poljoprivrednih izvora, nadopunjuje Direktivu o otpadnim vodama u urbanim sredinama putem reduciranja i sprečavanja zagađenja nitratima iz poljoprivrednih izvora (hemijska i organska đubriva), u cilju zaštite voda od zakišeljavanja.
Direktiva zahtijeva od svake zemlje članice nacrt najmanje jednog kodeksa dobre poljoprivredne prakse, koji mora biti promovisan na teritoriji. Mjere u njemu nisu mandatorne.
Na bazi rezultata dobijenih iz mreže monitoringa navedene u Direktivi, zone osjetljive prema zagađenju nitratima iz poljoprivrednih izvora trebaju biti identificirane. U ovim zonama moraju se implementirati akcioni planovi sastavljeni od mandatornih mjera, ukoliko kodeks postane mandatoran. Zemlje članice mogu odlučiti da primjene mjere na čitavoj teritoriji zemlje. U tom slučaju osjetljive zone ne moraju biti identificirane.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje članice bi trebale procijeniti da li da identificiraju osjetljive zone (uz naučne/tehničke napore) ili da primjene oštriji sistem na čitavoj teritoriji.
2.	Uspostaviti sisteme mjerenja i monitoringa za površinske i podzemne vode. Odrediti nadležne organe za implementaciju.
3.	Uspostaviti kodeks dobre poljoprivredne prakse za trening poljoprivrednih proizvodača.
4.	Razraditi i implementirati akcione programe za osjetljive zone (ili čitave teritorije – tačka 1).
5.	Povremeno ispitati efektnost akcionih programa.

5.4	Ispuštanje opasnih supstanci
Direktiva 76/464/EEC o zagađenju voda ispuštanjem određenih opasnih supstanci zahtijeva od zemalja članica kontrolu zagađenja opasnim supstancama putem sistema odobrenja ili autorizacije. Direktiva i njenih sedam subdirektiva se odnose na pojedinačne supstance ili grupe opasnih supstanci.
Direktiva obavezuje zemlje članice da postave maksimalne limitirajuće vrijednosti za opasne supstance navedene u direktivama. Zemljama članicama je dozvoljeno da kontrolišu zagađenje udovoljavanjem standarda kvaliteta vode navedenih u istoj Direktivi i tako ostvare limitirajuće vrijednosti zagađenja.
Za industrijska postrojenja navedena u IPPC Direktivi, limitirajuće vrijednosti zagađenja navedene u subdirektivama su mandatorne u svim slučajevima. Nadalje, Okvirna direktiva za vode uspostavlja standarde kvaliteta vode koji su takođe mandatorni, čime se ostvaruje kombinovani pristup. Za izvore koji nisu navedeni u IPPC Direktivi, revizija relevantne legislative je u toku.

Implementaciona razmatranja
1.	Razraditi proceduru odobrenja i autorizacija ispuštanja industrijskih otpadnih voda, njene zahtjeve u prema IPPC Direktivi i Okvirnoj direktivi za vode.
2.	Za opasne supstance navedene u listi II moraju se razraditi i implementirati programi redukcije zagađenja.
3.	Evaluirati i unapređivati ekspertize iz oblasti tehnologije za kontrolu zagađenja, okolišne toksikologije, monitoringa otjecanja i sl. putem odgovarajućih treninga.
4.	Sakupljati podatke o limitirajućim vrijednostima zagađenja u drugim zemljama za one supstance i parametre koji nisu određeni na nivou EU.

5.5	Direktiva za pitku vodu
Direktiva 80/778/EEC koja se odnosi na kvalitet vode za ljudsku upotrebu je namijenjena zaštiti ljudskog zdravlja uspostavljanjem striktnih standarda kvaliteta vode za piće. Zemlje članice moraju pratiti kvalitet pitke vode i preuzeti neophodne mjere u cilju ispunjenja standarda kvaliteta vode. U aneksima Direktive nalaze se parametri i parametarske vrijednosti, model i frekventnost analiza, kao i predložene metode za analize.
Usvojena je revizija Direktive 80/778/EEC i biće zamijenjena Direktivom 98/83/EC od 2004. Cilj revizije je da se legislativa podigne na sadašnji nivo nauke, da se ispitaju parametarske vrijednosti i da se poboljša struktura upravljanja. Direktiva 98/83/EC nameće nove mandatorne standarde za mikrobiološke i hemijske parametre, dok su drugi uklonjeni.
Prioriteti za pitku vodu će se fokusirati na projekte koji obezbjeđuju vodu za piće i tretman vode za veće aglomeracije, regije sa zdravstvenim problemima uzrokovanim kvalitetom vode (žutica, kolera); projekte locirane u regijama čiji vodeni resursi imaju zastrašujući kvalitet vode (zagađenje površinskih voda, salinizacija i sl.).
U pogledu ovoga, IPPC Direktiva (96/61/EC) bi takođe trebala biti razmotrema.

Implementaciona razmatranja
1.	Uspostaviti sistem monitoringa, uzimanja uzoraka i testiranja pitke vode uključujući vodu iz česme, u bocama i vodu korištenu u proizvodnji hrane. Zemlja članica može odlučiti da li da ovo organizuje na državnom, regionalnom ili lokalnom nivou.
2.	Identificirati sisteme pitke vode koji ne zadovoljavaju mandatorne standarde. Razraditi programe za udovoljenje putem različitih mjera, kao što su ukazivanje na izvor zagađenja, promjena izvora snabdijevanja vodom ili tretiranje vode prije nego što dođe do njene distribucije.
3.	Razviti strategije investiranja kapitala u cilju pokrivanja troškova izgradnje, poboljšanja ili zamjene distribucionih sistema i sistema za tretiranje voda.
4.	Problemima nitrata i pesticida iz poljoprivrednih izvora, kao i olova iz distribucionih sistema trebala bi se posvetiti posebna pažnja.
5.	Procijeniti troškove potrošnje, razviti strategije za pokrivanje troškova.
6.	Procijeniti potrebu za obučavanjem osoblja neophodnog za održavanje sistema distribucije i tretiranja vode. Takođe je potrebno razmotriti potrebe za obučavanjem u upravljanju i finansijskom planiranju.

5.6	Direktiva o korištenju površinskih voda za piće, Direktiva o mjerenju i ispitivanju površinskih voda i Odluka o razmjeni informacija
Ove direktive pripadaju prvom talasu evropske legislative koja se odnosi na vode i koja je usvojena u toku 1970-tih. Sve tri direktive su integrirane u Okvirnu direktivu o vodama, koja je zadržala sve obaveze postavljene u ovim direktivama; ali ih je stavila u jedan okvir, s obzirom da zaštita vode obuhvata sve vode, a ne samo one koje se koriste za ljudske potrebe.
Direktiva 75/440/EEC razmatra kvalitet površinske vode koja se namjerava koristiti kao pitka voda i postavlja određene zahtjeve, kako bi se osiguralo zadovoljenje određenih minimuma standarda navedenih u Direktivi. Ukoliko se ne zadovoljavaju ovi zahtjevi, zemlja članica je obavezna razraditi i implementirati akcione planove.
Direktiva 79/869/EEC o metodama mjerenja površinskih voda uspostavlja proceduru ispitivanja i mjerenja za vode pod Direktivom 75/440/EC. Odluka 77/795/EEC o razmjeni informacija uspostavlja proceduru o razmjeni informacija o kvalitetu površinskih voda u EU. Ona uspostavlja mrežu monitoringa koja pokriva nekoliko parametara. Informacije zemalja članica, EC objavljuje u zajedničkom izvještaju.

Implementaciona razmatranja
1.	S obzirom da su ove direktive integrisane u Okvirnu direktivu o vodama, njihovo transponiranje bi trebalo biti viđeno kao napredak na usvajanju Okvirne direktive. Definisanje voda koje se namjeravaju koristiti za piće i njihov monitoring bi trebali biti prioritetni.

5.7	Direktiva o vodama za ribe i Direktiva o vodama za školjke
Ove direktive su takođe integrisane u Okvirnu direktivu o vodama, zadržavajući sve obaveze, ali stavljajući ih u jedinstven okvir i koji pokriva sve vode.
Direktiva 78/659/EEC o kvalitetu voda za ribe nastoji zaštititi vode koje su zemlje članice identificirale kao vode za ribe. Ona postavlja standarde kvaliteta vode za ribe. Tamo gdje kvalitet vode na zadovoljava standarde , moraju se uspostaviti programi za reduciranje zagađenja. Postavljeni su i zahtjevi za ispitivanje i monitoring.
Direktiva 79/923/EEC o kvalitetu voda za školjke nastoji zaštititi obalske i stajaće vode koje su zemlje članice identificirale kao vode za školjke. Ona postavlja i standarde kvaliteta. Tamo gdje kvalitet vode na zadovoljava standarde , moraju se uspostaviti programi za reduciranje zagađenja. Postavljeni su i zahtjevi za ispitivanje i monitoring.

Implementaciona razmatranja
S obzirom da su ove direktive integrisane u Okvirnu direktivu o vodama, njihovo transponiranje bi trebalo biti viđeno kao napredak na usvajanju Okvirne direktive. Ispunjavanje zahtjeva ovih dviju direktiva bi trebalo biti prioritetno. Glavni zadatak bi trebao biti uspostavljanje adekvatnih sistema ispitivanja i monitoringa.

5.8 Direktiva o podzemnim vodama
Direktiva 80/68/EEC o sprečavanju zagađenja podzemnih voda uzrokovanog opasnim supstancama je takođe integrisana u Okvirnu direktivu o vodama. Direktiva nastoji kontrolisati direktno i indirektno ispuštanje određenih supstanci u podzemne vode. Ovo bi trebalo biti ostvareno putem autorizovanog sistema za ispuštanje i odlaganje. Ispuštanje određenih supstanci ili grupa supstanci u podzemne vode je zabranjeno ("Lista supstanci I "), dok za druge ("Lista supstanci II ") moraju biti data odobrenja. Zemlje članice obavezne su pratiti uskladivanje sa odobrenjima, i pratiti efekte ispuštanja supstanci.

Implementaciona razmatranja
S obzirom da je ova direktiva, uključujući i zabranu ispuštanja opasnih supstanci u podzemne vode, integrisana u Okvirnu direktivu o vodama, njeno transponiranje bi trebalo biti viđeno kao napredak na usvajanju Okvirne direktive. Ispunjavanje zahtjeva ove direktive bi trebalo biti prioritetno. Glavni zadatak bi trebao biti uspostavljanje adekvatnih sistema ispitivanja i monitoringa.

5.9 Direktiva o vodama za kupanje
Direktiva 76/160/EEC o kvalitetu voda za kupanje nastoji osigurati kvalitet vode za kupanje u EU, slatkih i obalskih voda. Direktiva postavlja 19 fizičkih, hemijskih i mikrobioloških parametara i zahtijeva od zemalja članica da prate vode za kupanje prema postavljenim pravilima za ispitivanje i prema datim parametrima. Zemlje članice su obavezne da preduzmu odgovarajuće mjere u cilju zadovoljenja standarda kvaliteta koji su postavljeni u Direktivi.
EC izdaje godišnji izvještaj o kvalitetu voda za kupanje u EU.
U toku rada na Okvirnoj direktivi za vode, EC je konstatovala da je Direktiva o vodama za kupanje vidljiv doprinos integraciji politike okoliša i turizma i da treba biti jasna i posebno definisana. Direktiva o vodama za kupanje je usko povezana sa Okvirnom direktivom za vode, s obzirom da ove vode i postavljeni zahtjevi moraju biti inkorporirani u planovima upravljanja riječnim bazenima.
 
Implementaciona razmatranja
1.	Identificirati vode za kupanje prema definiciji postavljenoj u Direktivi.
2.	Uspostaviti odgovarajuće nadležne organe na državnom, regionalnom i lokalnom nivou za ispitivanje i monitoring.
3.	Procijeniti uticaj obaveza zemlje članice definisanih u Direktivi o tretiranju otpadnih voda u urbanim sredinama na zadovoljenje standarda kvaliteta vode za kupanje, i odlučiti da li su neophodne dalje mjere za zadovoljenje tih standarda.

6.	Zaštita prirode

Zaštita prirode je glavni stub okolišne politike Evropske zajednice od ranih 70-tih.
Biološka raznolikost (biodiverzitet) je veoma važna za održavanje života na zemlji i ima značajnu socijalnu, ekonomsku, naučnu, edukacionu, kulturnu, rekreacionu i umjetničku vrijednost. Pored svojih istinskih vrijednosti, biodiverzitet određuje našu elastičnost prema promjenama uslova. Bez adekvatnog biodiverziteta, događaji kao što je promjena klime i napad štetočina bi imali katastrofalne efekte. Neophodan je i za održavanje dugoročne životne sposobnosti poljoprivrede i ribarstva u proizvodnji hrane. Biodiverzitet predstavlja osnovu za razvoj mnogih industrijskih procesa i proizvodnju novih lijekova. Konačno, biodiverzitet često obezbjeđuje rješenja postojećih problema zagađenja i bolesti.
Prema UNEP-ovim procjenama, biodiverzitet na globalnom nivou opada mnogo brže nego ikada ranije. Situacija u Evropi je takođe zabrinjavajuća. Biodiverzitet EU se sporo mijenjao tokom vijekova, zahvaljujući uticaju ljudskih aktivnosti. Uticaj čovjeka se dramatično povećao u posljednjih nekoliko decenija. Procjena UNEP-a potvrđuje da je u nekim zemljama Evrope čak do 24% vrsta određenih grupa leptira, ptica i sisara istrijebljeno.
Ukoliko se ne preduzmu određene mjere, opadanje biodiverziteta u Evropi će se povećati. Evropska agencija za okoliš navodi da opadanje biodiverziteta u mnogim regionima proizilazi iz intenzivnije upotrebe dijela poljoprivrednog zemljišta za industrijske svrhe, porasta podjeljenosti prirodnih staništa izgradnjom infrastrukture i urbanizacijom, kao i turizma i zagađenja vode i zraka. Predviđenim porastom razvoja ekonomije, opadanje biodiverziteta će se značajno povećati.
Smanjenje opadanja biodiverziteta i međusobne zavisnosti različitih vrsta i eko-sistema zahtijeva međunarodne akcije. Okvir za ovakve akcije je Konvencija o biološkoj raznolikosti (CBD), koja ima tri cilja, a to su očuvanje biodiverziteta, održivo korištenje njegovih komponenata i jednaku i pravednu raspodjelu koristi koje proizilaze iz povećanja upotrebe genetičkih resursa. Biodiverzitet je definisan u CBD kao «promjenjivost među živim organizmima iz svih izvora, uključujući između ostalog, kopnene, morske i druge vodene ekosisteme i ekološke komplekse od kojih su oni izgrađeni; ovo podrazumijeva različitost među vrstama i ekosistemima». Zajednički kriteriji za područja pod zaštitom su njihov nivo povredljivosti, raznolikost i njihova vrijednost u smislu naučnih informacija. U mnogim zemljama, ovo je dovelo do sveobuhvatne zaštite prirodnih oblasti.

6.1	Legislativa EU za zaštitu prirode
Legislativa EU za zaštitu prirode sastoji se iz dvije osnovne direktive i dvije regulative. Direktive se odnose na zaštitu prirodnih staništa u Evropskoj zajednici i flore i faune koja ih nastanjuje. Regulative ograničavaju uvoz i razmjenu ugrožene flore i faune unutar Evropske zajednice i uspostavljaju sistem monitoringa i inspekcije za zaštitu Antarktika.
Stanišna Direktiva 92/43/EEC je postala glavni mehanizam zaštite evropskih vrsta flore i faune, kao i njihovih staništa. Ona postavlja okvir za održavanje biodiverziteta putem očuvanja prirodnih staništa i divlje flore i faune.
Direktiva o pticama 79/409/EEC štiti vrste divljih ptica i područja koja su od važnosti za održavanje populacija divljih ptica. Ona postavlja plan zaštite svih postojećih vrsta divljih ptica u Evropskoj zajednici, njihovih jaja, gnijezda, mladih i staništa. Zahtijeva identificiranje i adekvatnu zaštitu područja na kojima se legu i područja značajna za migratorne vrste, i regulise lovne sezone.
Regulativa EC/338/97 garantuje potpuno udovoljenje zahtjeva EU prema zaštiti prirode, pod Washington-skom konvencijom o međunarodnoj razmjeni ugroženih vrsta (CITES). Biti će redovno dopunjavana da bi implementirala odluke donešene od strane potpisnica Washington-ske konvencije. Više informacija o CITES i tekst Regulative EC/338/97 dostupni su na CITES web-stranici.

ZAŠTITA PRIRODE

Prirodne oblasti,
flora i fauna		Vrste i proizvodi	
			
Staništa
(92/43/EEC)
Divlje ptice
(79/409/EEC)
Zaštita šuma protiv zagađenja zraka
(EEC/3528/86)
Zaštita šuma protiv požara
(EEC/2158/92)
Zaštita Antartika
(EEC/3943/90)		Razmjena ugroženih vrsta
(338/97/EC)
Mladi tuljana
(83/129/EEC)
Zamke
(EEC/3254/90)	

Procjena uticaja na okoliš
(85/337/EEC)	

Politika Evropske zajednice u skladu sa Evropskom perspektivom prostornog razvoja (ESDP):
•	Nastaviti razvoj Evropske ekološke mreže, kao što je predloženo u Natura 2000, uključujući neophodne veze između prirodnih područja i zaštićenih zona na regionalnom, državnom, međudržavnom i evropskom nivou.
•	Integracija razmatranja biodiverziteta u sektoralne politike (poljoprivrede, regionalne politike, transporta, ribarstva, i sl.), kao što je utvrđeno u Strategiji biodiverziteta EU.
•	Priprema integrirane strategije prostornog uređenja zaštićenih zona, osjetljivih zona i zona sa visokim biodiverzitetom, kao što su obalske zone, planinske i močvarne zone; balansirana zaštita i razvoj na bazi procjene uticaja teritorije i okoliša.
•	Veće korištenje ekonomskih instrumenata za prepoznavanje ekološkog značaja zaštićenih i osjetljivih područja.
•	Promovisanje uštede energije, reduciranja saobraćajnica, integrisanog planiranja resursima i povećanja korištenja povratne energije u cilju smanjenja emisije CO2.
•	Zaštita zemljišta kao osnove za život čovjeka, faune i flore, putem smanjenja erozije, razaranja tla i prekomjernog iskorištavanja.
•	Razvoj strategija za upravljanje rizikom u zonama sklonim katastrofama, na regionalnom i međudržavnom nivou.

6.2	Staništa
Direktiva o staništima 92/43/EEC koja se odnosi na zaštitu prirodnih staništa i divlje flore i faune ima za cilj održavanje biodiverziteta unutar teritorije Evrope. Mnogi tipovi staništa u Evropi su ugroženi i povećan je broj ugroženih vrsta ili su one veoma rijetke. Direktiva ima za cilj uspostavljanje «povoljnog stanja konzervacije» za tipove staništa i odabrane vrste koje su od interesa za EU.
Evropska ekološka mreža, poznata kao 'Natura 2000' će biti uspostavljena. Svaka zemlja članica će napraviti listu područja u okviru svoje teritorije, koja bi mogla biti od važnosti za EU. Navedene zone predstavljaju tipove staništa koja je potrebno zaštititi. Sva mjesta zastićena Direktivom o pticama 79/406/EEC, su takođe uključena u mrežu 'Natura 2000'. Mreža obuhvata "specijalne zone za konzervaciju" određene od strane zemalja članica, a u skladu sa odredbama Direktive, kao i specijalna zaštićena područja klasificirana po pravilima Direktive 79/409/CEE (zaštita divljih ptica).
Ova područja će morati ispunjavati određene obaveze u pogledu zaštite, uključujući preduzimanje koraka da bi se izbjeglo pogoršanje staništa i da bi se procijenili uticaji bilo kakvih planova i projekata na ovo područje. Plan ili projekat moraju uzeti u obzir zahtjeve prema zaštiti, u protivnom ova područja mogu biti ugrožena i zemlje članice moraju poduzeti kompenzacione mjere.
Mjere za planiranje korištenja zemljišta bi trebale uključiti politike u cilju osiguranja ekološke koherentnosti i održavanja zemljišnog uređenja od važnosti za divlji zivot, posebno onih koje onemogućavaju migracije vrsta, razmnožavanje i genetičku razmjenu. Sistem striktne zaštite, za nabrojane životinjske i biljne vrste od interesa za EU, mora biti uspostavljen. Ovo zabranjuje skupljanje, hvatanje i ubijanje svih navedenih vrsta u bilo kojem stadiju njihovog životnog ciklusa ili pogoršanje ili uništenje područja za razmnožavanje ili odmaranje.
Aneks I (Tipovi prirodnih staništa od interesa za EU) i II (Životinjske i biljne vrste od značaja za EU) u Direktivi, navode staništa i vrste čija zaštita zahtijeva postavljanje posebnih zona zaštite. Neke od njih su definisane kao prioritetne. Aneks IV navodi biljne i životinjske vrste za koje postoji potreba za striktnu zaštitu.
Specijalne zone zaštite su određene u tri faze. Prema kriterijima postavljenim u aneksima, zemlja članica mora sačiniti listu područja koja uključuju prirodna staništa i divlju floru i faunu. Na osnovu ovih lista i sporazuma između zemalja članica, EU će usvojiti listu područja od velikog značaja. Nakon ne više od šest godina od odabiranja područja od važnosti za EU, zemlja članica mora označiti ovo područje kao zonu pod specijalnom zaštitom.
Zemlje članice moraju poduzeti sve neophodne mjere zaštite staništa u zonama pod specijalnom zaštitom, kao i izbjeći njihovo pogoršanje. Direktiva obezbjeđuje finansiranje mjera zaštite od strane EU. Zemlje članice takođe moraju:
•	Podržati upravljanje uređenim zemljištem koje je neophodno za migracije, proširenje i genetsku razmjenu divljih vrsta; 
•	Poduzeti neophodne mjere za uspostavljanje sistema striktne zaštite za one biljne i životinjske vrste koje su skoro istrijebljene (Aneks IV) i proučavati mogućnosti za ponovno uvođenje ovih vrsta na njihovoj teritoriji;
•	Zabraniti korištenje neselektivnih metoda odvođenja, zatvaranja ili ubijanja pojedinih biljnih i životinjskih vrsta (Aneks V).
Zemlje članice i EC će podržati istraživački i naučni rad koji će doprinijeti ciljevima ove Direktive.
Zemlje kandidati moraju imati resurse i zakonske okvire koji dozvoljavaju provedbu neophodnih procjena uticaja, i onemogućavaju i/ili zabranjuju razvoj na ili blizu zaštićenih područja do rezultata procjene. Takođe se mora povesti briga o izjednačavanju nacionalnih definicija sa onim u direktivama.

Implementaciona razmatranja 
Kjlučne oblasti u kojima bi trebalo usmjeriti akcije su: prilagoditi pristup vrsta-zastićena zona pristupu stanista-biogeografske regije; odabrati reprezentativna i neophodna područja (ne samo postojeća, kao sto su Nacionalni parkovi); obučiti osoblje o upotrebi standardnih formi podataka i softvera.
1.	Zemlje moraju označiti područja koja su od važnosti za EU, tako da ista mogu biti podvrgnuta režimu zastite.
2.	Zemlje koje pristupaju bi trebale biti realne u izboru područja i trebale bi se fokusirati na održavanje onoga sto već posjeduju. 
3.	Zemlje koje pristupaju bi trebale biti veoma disciplinirane kada predlažu promjene aneksa, fokusirajući npr. Aneks I, II/2, III/1 i III/2 na Direktivu o pticama ili Aneks I (stanista) i Aneks II (vrste) na Direktivu o stanistima. Aneksi bi trebali biti promijenjeni ili po geografskoj liniji (prije pristupa) ili usljed pogorsavanja (poslije pristupa). Obuke i razmjene informacija (među zemljama koje pristupaju) i upotreba svih raspoloživih stručnih saznanja su važna sredstva za ostvarenje ovih ciljeva.
4.	Mora postojati odgovarajuća procjena planova ili projekata koji bi mogli imati značajan efekat na područja.
5.	Kao dio evropske mreže Natura 2000, zemlje su odgovorne za održavanje njihove ekološke koherencije.
6.	Zemlje moraju uspostaviti upravljanje i monitoring zaštićenih područja. 

Direktiva o staništima – implementaciona razmatranja
Nacionalni zakonodavni okvir
•	Uporediti zahtjeve direktive sa postojećim nacionalnim zakonima. 
•	Identifikacija nedostataka legislative.
•	Opcije: 
- Jedan nacionalni zakon (Zakon o zaštiti prirode) 
- Amandmani na postojeće zakone (zaštita prirode, poljoprivreda, upravljanje vodama i sl.)	Nadležne organizacije (CAs)
•	Odrediti nadležne organizacije za zakonske i administrativne potrebe. 
•	Nadležne organizacije na državnom nivou imaće ulogu u izvještavanju EC o razvoju direktive i osiguravanju zaštite staništa.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Obratiti pažnju na kriterije za definisanje i selekciju specijalnih zona zaštite (SAC)
•	Integrirati SAC u odluke o planiranju korištenja zemlje 
•	Razviti zakone  za inkorporaciju procesa procjene uticaja na okolišnu proceduru donošenja odluka, uzimajući u obzir razvoj prijedloga SAC-a	Proces zaštite staništa
•	Predložiti listu područja
•	Dostaviti listu EC 
•	Postići dogovor o zaštiti područja sa EC 
•	Uspostaviti plan upravljanja za zaštićena područja 
•	Integrirati planove upravljanja u odluke o korištenju zemljišta	
Zainteresirane strane
•	Osigurati da prije selekcije područja sve zainteresirane strane imaju priliku za komentare 
•	Podaci moraju biti dostupni javnosti
•	Svim zainteresiranim stranama nadležni organi trebaju pomoći kreirajući prijedloge korištenja područja (pored zaštite)	Finansijska razmatranja
•	Vlada obezbjeđuje administraciju 
•	Vlasnici zemljišta bi mogli dobiti finansijku pomoć ili olakšce na porez za održavanje zaštite područja	

6.3	Direktiva o divljim pticama
Direktiva 79/409/EEC o zaštiti divljih ptica uspostavlja nacrt zaštite migratornih vrsta divljih ptica i njihovih staništa. Njen zadatak je održavanje populacija svih vrsta ptica na nivou koji odgovara ekološkim, naučnim i kulturnim zahtjevima, uzimajući u obzir i ekonomske i rekreaciona zahtjeve. Ovo bi trebalo biti urađeno putem zaštite, održavanja ili ponovnog uspostavljanja neophodnog diverziteta i staništa, kreiranjem zaštitnih zona, upravljanjem staništima unutar i van zaštitnih zona, ponovnim uspostavljanjem uništenih biotopa i stvaranjem novih. 
Potrebno je preduzeti posebne mjere zaštite staništa za nabrojane ugrožene vrste, kao i migratorne vrste, određivanjem Specijalnih zona zaštite (SPAs), odnosno teritorija koje najviše odgovaraju ovim vrstama. Poseban naglasak  u ovom smislu je stavljen na močvare. Režim zaštite SPA je definisan u Direktivi o staništima. 
Izuzev pod određenim okolnostima, zemlje članice moraju zabraniti namjerno ubijanje ili hvatanje; namjerno uništavanje ili oštećivanje gnijezda i jaja; odnošenje jaja; namjerno ometanje u toku razmnožavanja i uzgoja; kao i zaštititi ptice na koje je lov i hvatanje zabranjeno.
Za određene ugrožene vrste moraju se odrediti specijalne zaštitne zone, posebno močvare. Prodaja divljih ptica, uključujući bilo koji njihov dio ili proizvode, je zabranjena.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje, bez obzira na to da li imaju ili ne striktnije zakone o zaštiti prirode od EU, će morati razmotriti načine inkorporiranja međunarodnih razmatranja u njihove nacionalne sisteme (naročito kada je u pitanju zaštita staništa).
2.	Zahtjevi direktive u pogledu zaštite mogu usloviti promjene u zakonima koji se odnose na upravljanje i zaštitu prirodnih zona, procedurama, budžetima i obukama lokalnih menadžera. 

6.4	Razmjena vrsta divlje flore i faune
Regulativa EC/338/97, koja je na snazi od 1. juna 1997, zamjenjuje Regulativu 82/3626/EC o implementaciji Konvencije o međunarodnoj razmjeni ugroženih vrsta (CITES). Cilj joj je zaštita divljih vrsta koje bi mogle biti ugrožene nekontrolisanom razmjerom, putem zaštite, regulativa ili monitoringa. 
Regulativa povećava broj zaštićenih vrsta. Za prilagođavanje promjenjenim okolnostima nastalim uspostavljanjem jedinstvenog tržišta i ukidanjem kontrole unutrašnjih granica, nameće striktnije mjere kontrole vanjskih granica EU, i uključuje poboljšanje provođenja odredenih kazni za one koji narušavaju zakon. 

Implementaciona razmatranja 
1.	U razvoju legislative moraju biti identificirani kompetentni organi. Carinski uredi moraju imati više odgovornosti prilikom kontrole, kao i izdavanju dozvola izvoza i uvoza. 
2.	Organi upravljanja moraju biti organizovani u cilju implementacije legislative i razmjene informacija sa EC. 
3.	Naučne institucije moraju biti odgovorne za predstavljanje zemalja u tzv. Naučnoj grupi, kao i za davanje odgovora na naučna pitanja koja se postavljaju pri implementaciji legislative.
4.	Zemlje saradnice moraju razviti procedure izdavanja dozvola za uvoz i izvoz. Odgovarajuće procedure vezane za zabranu razmjene i sl. takođe moraju biti uspostavljene. 
5.	Za određene vrste moraju biti razvijene procedure prije procesa odobravanja. 
6.	Moraju biti razvijene i procedure monitoringa i provođenja mjera kažnjavanja za nedozvoljenu razmjenu.

6.5	Mladunčad tuljana
U skladu sa Direktivom 83/129/EEC zemlje članice moraju zabraniti uvoz određenih proizvoda od mladunčadi tuljana, kao što je npr. odjeća. Zabrana se ne odnosi na proizvode dobijene tradicionalnim lovom od strane Eskima.

Implementaciona razmatranja
1.	Uspostavljanje procedura certifikacije uvoza dozvoljenih proizvoda dobijenih od tuljana i procedura inspekcije i sprovođenja kontrole zabranjenih proizvoda.
2.	Ko-ordinacija i konsultacija između odgovornih ministarstava i ureda (npr. okoliša, carina, policije) 

6.6	Zabrana korištenja zamki
Regulativa EEC/3254/91 je namijenjena zaštiti određenih vrsta divljih životinja zabranjujući upotrebu zamki i ograničavajući uvoz njihove kože i sličnih proizvoda.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje će pratiti zadovoljenje zahtjeva postavljenih u regulativi.
2.	Kontrola granica bi trebala biti organizovana.

6.7	Zaštita šuma

Od atmosferskog zagađenja 
Regulativa EEC/3528/86 uspostavlja nacrt za zaštitu šuma od atmosferskog zagađenja, i cilj joj je pomaganje zemljama članicama na izradi popisa periodičnih šteta i mreže osmatranja. Ona omogućava razvoj pilot projekata i eksperimenata na terenu kreiranih u cilju poboljšanja razumijevanja problema atmosferskog zagađenja i njegovog uticaja na šume; poboljšanja metoda osmatranja i mjerenja šteta i uspostavljanja metoda za obnavljanje uništenih šuma.

Implementaciona razmatranja 
1.	Zemlje moraju uraditi izvještaje o zdravstvenom stanju šuma.
2.	Zemlje će utvrditi jedinstven sistem ispitivanja i obrade podataka. 
3.	EU može učestvovati u aktivnostima sa maksimalno 50 % aktivnosti. 
4.	Mreža monitoringa mora biti uspostavljena. 

Protiv požara
Regulativa EEC/2158/92 omogućava zaštitu šuma putem smanjenja broja i obima požara i izgorjelih područja. Time se čine napori za održavanje šumskog ekosistema i očuvanje različitih funkcija šuma koje imaju u ruralnim sredinama. Regulativa izgrađuje šemu zaštite šuma od požara.

Implementaciona razmatranja
1.	Obezbjeđena su sredstva za implementaciju šeme.
2.	Zemlje će klasificirati teritorije prema stepenu rizika za šumske požare i proslijediti EC planove zaštite od požara za zone klasificirane kao zone visokog i srednjeg rizika. 
3.	Zemlje će pripremiti procjene efektnosti različitih mjera zaštite od šumskih požara i svake godine će dostaviti EC svoje projekte ili programe unapređenja zaštite šuma od požara. 
4.	Vlade će odrediti odjele i agencije ovlaštene za sprovođenje mjera u skladu sa Regulativom. 

7.	Kontrola industrijskog zagađenja i upravljanje rizikom 

Ovo poglavlje govori o legislativi koja se odnosi na kontrolu emisija iz stabilnih izvora, razmatrajući emisije iz industrijskih postrojenja i elektrana.
Direktive i regulative iz ovog domena pokrivaju tri oblasti: 
1.	Kontrola industrijskih emisija, uključujući direktive koje postavljaju zahtjeve za dozvole za operacije pojedinih industrijskih postrojenja, tako da kontrolišu otpuštanje u zrak i vodu i otpad. Ove direktive uključuju:
•	Integrirano sprečavanje i kontrolu zagađenja (96/61/EC) (IPPC), 
•	Zagađenje zraka iz industrijskih postrojenja (84/360/EEC) – okvirna direktiva koja će biti zamijenjena mnogo opširnijom IPPC Direktivom u 2007.
•	Emisija iz velikih postrojenja za spaljivanje (88/609/EEC), koja pokriva emisije SO2 , NO2 i čestica i koja ima za cilj smanjenje ukupne emisije.
2.	Kontrola opasnosti od velikih nesreća (96/82/EC), koja zahtijeva od operatora industrijskih postrojenja da identificiraju opasnosti i preduzmu korake za njihovu kontrolu i ograničenje njihovih efekata.
3.	Okolišni auditi i eko-označavanje, obuhvataju regulative o Eko-upravljanju i šemama audita (EMAS) (1836/93/EEC) i o Eko-označavanju (880/92/EEC). EMAS Regulativa podržava dobrovoljno učešće industrijskih postrojenja u razvoju unutrašnjih sistema okolišnog upravljanja i audit programa, kao sredstava unapređenja njihovog odnosa prema okolišu. Regulativa o eko-označavanju uspostavlja EU šemu eko-označavanja koja promoviše dizajn, proizvodnju, marketing i korištenje proizvoda koji manje utiču na okoliš tokom čitavog njihovog ciklusa. Eko-označavanje daje potrošačima informaciju o uticaju proizvoda na okoliš.

7.1	Integrirano sprečavanje i kontrola zagađenja (IPPC)
Cilj IPPC Direktive (96/61/EC) je da ostvari integrirano sprečavanje i kontrolu zagađenja putem širokog spektra aktivnosti različitm sredstvima ili mjerama sprečavanja ili tamo gdje to nije moguće, smanjenjem emisije iz industrijskih postrojenja u zrak, vodu ili zemljište, uključujući mjere koje se odnose na otpad, u cilju ostvarenja visokog stepena zaštite okoliša uopšte.
Sve aktivnosti obuhvaćene Direktivom zahtijevaju dozvole. Zemlje članice mogu izdati pojedinačne dozvole za otpuštanje iz industrijskih postrojenja u zrak, vodu ili otpad, ili izdati mnogostruke dozvole koje su integrirane putem kooperativne procedure uključujući nekoliko nadležnih organa za izdavanje dozvola. Zemlje članice moraju osigurati da dozvole sadrže mjere koje će omogućiti ispunjavanje sljedećih zahtjeva: 
•	Sve odgovarajuće mjere sprečavanja zagađenja su poduzete, putem primjene Najbolje raspoložive tehnike (BAT);
•	Nije uzrokovano signifikantno zagađenje;
•	Izbjegnuto je stvaranje otpada; ukoliko ga ima, potrebno ga je preraditi ili ako je to tehnički ili ekonomski nemoguće, odložiti ga izbjegavajući ili smanjujući bilo kakav uticaj na okoliš;
•	Energija je efikasno korištena;
•	Preduzete su sve potrebne mjere za sprečavanje nesreća ili limitiranje njihovih posljedica;
•	Preduzete su sve potrebne mjere kako bi se izbjegao svaki rizik od zagađenja i operacije vratile u zadovoljavajuće stanje. 
Dozvole moraju sadržavati granične vrijednosti emisije bazirane na BAT, uzimajući u obzir mogućnost prenosa zagađenja iz jedne sredine u drugu. Ukoliko je potrebno, postaviti i ostale zahtjeve za zaštitu tla i podzemnih voda, kao i za upravljanje otpadom. Osim toga, dozvole moraju sadržavati dopunske zahtjeve neophodne za sprečavanje kršenja okolišnih standarda kvaliteta.
Ovi zahtjevi se odnose na nova postrojenja od oktobra 1999. i na postojeća postrojenja od oktobra 2007.
•	Odgovorni organi moraju periodično provjeravati i ukoliko je potrebno, obnoviti uvjete za izdavanje dozvola.

KONTROLA INDUSTRIJSKOG ZAGAĐENJA 
I UPRAVLJANJE RIZIKOM

Kontrole industrijske emisije i otpada		Kontrola industrijskog rizika	
			
Integrirano sprečavanje i kontrola zagađenja, IPPC
(96/61/EC)
Velika postrojenja za spaljivanje
(86/609/EEC)
Opasne supstance za vode
(76/464/EEC)
Eko-upravljanje i audit šeme, EMAS
(EEC/1836/93)
Azbest
(87/217/EEC)
+
Okvir za otpad
(75/44/EEC)
Opasni otpad
(94/67/EEC)
Spaljivanje opasnog otpada
(94/67/EEC)
Tretiranje otpadnih voda u urbanim sredinama
(91/271/EEC)
Predložena direktiva o odlagalištima
(COM(97)105)
Predložena direktiva o industrijskoj emisiji lakoisparljivih organskih jedinjenja
(COM(96)538) 		Sevaso direktive
(96/82/EC)
+
Eko-upravljanje i audit šeme (EMAS)
(EEC/1836/93)	

Kontrola proizvoda	

Eko-oznake
(EEC/880/92)	

Implementaciona razmatranja
1.	Identificirati područja koja pokriva direktiva.
2.	IPPC Direktiva pretpostavlja da su zemlje razvile administrativne institucije za izdavanje okolišnih dozvola za industrijske operacije, kao i naučna saznanja za upravljanje i kontrolu okolišem u brojnim industrijskim sektorima.
3.	U ocjeni implementacionih potreba, porediti IPPC zahtjeve i procese koje se odnose na dozvole sa postojećim nacionalnim zakonima o izdavanju dozvola u odnosu na standarde kvaliteta okoliša i emisije.
4.	S obzirom da su administrativna znanja i kapaciteti potrebni za sprovođenje direktive, razmotriti faze ispunjavanja EU zahtjeva prema raspoloživim kapacitetima za implementaciju. 
5.	Dobra polazna tačka je procjena kapaciteta postojeće administracije koja će preuzeti odgovornosti postavljene u direktivi, uključujući sprečavanje zagađenja, izbjegavanje otpada, preradu i sigurno odlaganje otpada, efikasno korištenje energije, sprečavanje nesreća i praćenje smjernica procedura i standarda.
6.	Predstavnici industrija (energija, metalna proizvodnja, prerada minerala, hemijska, upravljanje otpadom i ostali sektori) trebali bi biti konsultirani o implementaciji tako da se olakša udovoljenje dozvolama.
7.	Dozvole mogu biti izdate na državnom, regionalnom ili lokalnom nivou. Izdavanje dozvola za mala i srednja preduzeća trebalo bi povjeriti lokalnim vlastima, a izdavanje dozvola za velika preduzeća regionalnim i državnim organima.
8.	Kompetentni organi vlasti moraju definisati dozvole zavisno od uređenja cijelog postrojenja, a ne prema standardima čisćenja na kraju procesa.
9.	Kompetentni organi vlasti moraju osigurati da sve dozvole sadrže zahtjeve za zaštitu tla, zraka i vode od šteta. Ovdje bi trebalo uključiti načine za identifikaciju i monitoring emisije u zrak.
10.	Trebali bi biti definisani penali za izostanak saradnje sa kompetentnim organima i inspektorima, kao i za kršenje zahtjeva.
11.	Učešće javnosti i razmjena informacija su značajne komponente direktive. Jedan od načina omogućavanja pristupa informacijama je postavljanje registara o odlukama i dozvolama u uredima vlade i bibliotekama. Trebala bi postojati veza između ovih zahtjeva i implementacije Direktive o pristupu okolišnim informacijama.
12.	Vlade bi trebale razmotriti kako sprovesti udovoljenje zahtjeva po fazama u okviru Direktive o zagađenju zraka iz industrijskih postrojenja (84/360/EEC) i Direktive o ispuštanju opasnih supstanci u vode (76/464/EEC) i izdavanje dozvola u okviru IPPC Direktive u toku 11 godina nakon stupanja IPPC direktive na snagu (30. oktobra 1996). 
IPPC Direktiva – Implementaciona razmatranja
Nacionani zakonodavni okvir
•	Uporediti zahtjeve direktive sa postojećim nacionalnim zakonima
•	Identificirati nedostatke legislative
•	Opcije: 
•	Jedan nacionalni zakon (IPPC zakon)
•	Dopune postojećih zakona za izdavanje dozvola za različite oblasti (zrak, voda, otpad, zaštita tla, zakoni o koristenju tla).	Nadležne organizacije(CAs) 
•	Nadležne organizacije na nacionalnom nivou moraju osigurati ujednačenost standarda za dozvole za sve oblasti, BAT za industrijski sektor
•	Procedure i kriteriji za evaluaciju aplikacija, smjernice za industrijski sektor i organi za izdavanje dozvola trebali bi biti razvijeni.
•	Identifikacija područja pod direktivom.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Obratiti posebnu pažnju na definiciju BAT.
•	Shvatiti udovoljenje zahtjevima pod postojećim direktivama i nakon pune implementacije IPPC Direktive.
•	Postaviti sankcije za narušavanje zdravlja i okoliša.	Proces izdavanja dozvola
•	Sprovesti IPPC procedure za sva postrojenja. 
•	Primijeniti integrirani pristup za odobravanje ovlaštenja postrojenjima. 
•	Znati za bilo kakve promjene aktivnosti područja sa dozvolama. 
•	Razviti standarde forme informacija za one koji traze dozvole. 
•	Razmotriti moguću vezu izmedu procjene uticaja na okoliš i IPPC procedura.	
Zainteresirane strane
•	Prije odobravanja dozvola, zainteresirane strane i javnost moraju biti informisani i imati mogućnost učestvovanja u procesu odlučivanja. 
•	CAs bi trebale obezbijediti informacije za javnost u pogledu industrijskih aktivnosti i njihovog potencijalnog uticaja na okoliš i zdravlje ljudi.	Finansijska razmatranja
•	Vlada postavlja CA i  obezbjeđuje administrativnu podršku, dostavlja informacije za javnosti i zainteresirane strane.
•	Aplikanti plaćaju administrativne troškove za izdavanje dozvola.	

7.2	Zagađenje zraka iz industrijskih postrojenja
Direktiva 84/360/EEC o sprečavanju zagađenja zraka iz industrijskih postrojenja je okvirna direktiva, koja će biti zamijenjena IPPC Direktivom u 2007. Zemlje članice moraju osigurati da postrojenja navedena u Aneksu I prioritetno dobiju odobrenja od strane određenih nacionalnih i regionalnih kompetentnih vlasti, prije početka rada ili prije bilo kakve promjene postrojenja. Industrijska postrojenja od interesa za odbrambene svrhe su izuzeta iz ove direktive.
Odobrenja mogu biti izdata samo kada su kompetentni organi uvjereni da: su preduzete sve mjere protiv zagađenja zraka, uključujući primjenu Najbolje raspoložive tehnologije koja ne zahtijeva provelike troškove (BATNEEC); korištenje postrojenja neće uzrokovati značajna zagađenja zraka, posebno supstancama navedenim u Aneksu II ove direktive; niti jedna od graničnih vrijednosti emisije nije prekoračena; sve granične vrijednosti kvaliteta zraka su uzete u obzir.
Aplikacije za odobrenja i odluke odgovarajućih organa moraju biti na raspolaganju za javnost i druge zemlje članice u okviru njihovih bilateralnih odnosa.
Zemlje članice moraju pratiti emisije iz industrijskih postrojenja, uzimajući u obzir ekonomsku situaciju postrojenja. One moraju usvojiti zakone kako bi se postojeća postrojenja navedena u Aneksu I postepeno prilagodila BAT-i. Striktniji propisi moraju biti usvojeni.

Implementaciona razmatranja
1.	Vladini organi će morati ulagati stalne napore za prikupljanje podataka koji se odnose na emisije iz odobrenih postrojenja, podatke o kvalitetu okoliša i BATNEEC za različite  industrijske sektore i proizvodne procese. 
2.	Razmotriti kako prenijeti zahtjeve za izdavanjem odobrenja ove direktive u IPPC direktivu. 
3.	Razmotriti kako definisati i pratiti smjernice BATNEEC –a u različitim industrijskim sektorima i aktivnostima: savjet bi mogla dati EC ili zemlja članica.

7.3 Velika postrojenja za spaljivanje 
Direktiva 88/609/EEC o ograničenju emisija određenih zagađivača u zrak iz velikih postrojenja za spaljivanje se odnosi na postrojenja za proizvodnju energije sa toplotnim ulazom od 50 MW ili više. Cilj je da se smanji emisija SO2, NOx i prašine iz ovih postrojenja. Ovo bi se moglo ostvariti kombinovanjem propisa koji se odnose na globalne emisije postojećih i striktnih ograničenja emisija novih postrojenja.
Za postojeća postrojenja, nacionalne limitirajuće vrijednosti za SO2 i NOx su postavljene prema postepenim intervalima (1993, 1998, i 2003). 
Zemlje članice moraju izraditi nacrte programa za postepenu redukciju ukupnih godišnjih emisija SO2 i NOx iz postojećih postrojenja, npr. postrojenja koja su dobila dozvole za rad prije 1. jula 1987.
Za nova postrojenja ili postrojenja čiji su kapaciteti prošireni na 50 MW ili više, dozvole za izgradnju ili rad moraju sadržavati uslove koje je neophodno ispuniti u pogledu limitirajućih vrijednosti za SO2, NOx i prašinu i odgovarajuće uslove za otpuštanje otpadnih gasova. Zemlje članice mogu odrediti strožije zahtjeve.
Ukoliko bi novo postrojenje moglo imati značajan uticaj na okoliš druge zemlje članice, zemlja članica mora konsultirati tu drugu zemlju članicu prema Direktivi 85/337/EEC o procjenama uticaja određenih javnih i privatnih projekata na okoliš (poglavlje A – Horizontalna legislativa).

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje će trebati odrediti ukupne godišnje emisije iz novih i postojećih postrojenja. Ovo će uključiti izvještavanje od strane upravljača postrojenja za spaljivanje i naučnih institucija koje rade za vladu. 
2.	Nacionalni ciljevi redukcija emisija moraju biti u saglasnosti sa EU i moraju biti razvijeni  programi reduciranja emisija iz velikih postrojenja za spaljivanje. Ovi programi moraju biti razvijeni u saradnji sa operatorima postrojenja. 
3.	Mogućnosti za reduciranje emisija moraju biti identificirane. Ovo bi moglo uključiti zamjenu goriva, mjere za uštedu energije i tehnologije sa smanjenim zagađenjem. Pažljiva analiza finansijskih ograničenja i mogućnosti će biti veoma važna. 
4.	Dozvole za nova postrojenja (ili ona proširena na 50 MW) moraju sadržavati zahtjeve za granične vrijednosti emisija za SO2, NOx i prašinu, zahtjeve koji se odnose na metode mjerenja i opremu i zahtjeve za mjera u slučaju kvara kontrolnih uređaja. Postojeća odobrenja moraju povodom ovoga biti razmotrena. 

7.4	Predložena direktiva o emisijama lakoisparljivih organskih jedinjenja iz industrija
U 1999. EC je usvojila Prijedlog direktive o nacionalnim granicama određenih atmosferskih zagađivača i Prijedlog direktive o ozonu u zraku. Zakišeljavanje, troposferski ozon i eutrofikacija zemljista su međusobno povezani problemi uzrokovani emisijama SO2, NOx, lakoisparljivih organskih jedinjenja (VOC) i amonijaka (NH3). U cilju smanjenja ovih emisija, prijedlog Nacionalnih graničnih vrijednosti emisija će, različito za svaku zemlju članicu, postaviti limite ukupne emisije u 2010. za četiri zagađivača.
Gornje granice su određene tako da su okolisni ciljevi u čitavoj EU kao cjelini ispunjeni u najisplatnijem obliku, sprovodeći princip zagađivač plaća. Udovoljenje ovim vrijednostima do 2010. će rezultirati u smanjenju emisije sumpora za 78% u odnosu na 1990, azota za 55%, ugljikovodika za 60%, dok će emisija amonijaka biti za 21% manja.
U sprovođenju Direktive, zemlje članice će trebati procijeniti koje akcije bi bile odgovarajuće za udovoljenje gornjih granica emisije, kao i uvesti odgovarajuće mjere.
Predložena direktiva za ozon u prizemnom sloju je treći prijedlog subdirektive pod Okvirnom direktivom za kvalitet zraka (96/62/EC) i ona će vjerovatno zamijeniti sadašnju Direktivu o ozonu (92/72/EEC). Prijedlog postavlja dugoročne ciljeve prema novim vrijednostima Svjetske zdravstvene organizacije i normativnim vrijednostima ozona u zraku, koje moraju biti dostignuti u određenom vremenskom roku (do 2010). 
Neudovoljenje ovim vrijednostima zahtijeva od zemalja članica da rade na planovima i programima redukcije. Dodatno tome, omogućen je određen stepen zaštite na lokalnom nivou, gdje specifični uslovi mogu zahtijevati dalje napore da bi se postigle zadovoljavajuće vrijednosti za ozon. EC treba biti obavještena o ovim akcionim planovima i oni moraju biti dostupni javnosti, tako da omogućavaju građanima da prate napredak ostvarivanja standarda.
Prijedlog takođe uključuje poboljšane i detaljnije zahtjeve za monitoring i procjenu koncentracije ozona u svim zemljama članicama, kao i zahtjeve za informisanje građana o stvarnom zagađenju i davanju savjeta vezanih za zdravlje ukoliko su prekoračeni dozvoljeni nivoi koncentracija. Promovisane su i kratkoročne akcije suzbijanja ozonskih rupa tokom ljeta.

Implementaciona razmatranja
1.	Identificirati područja pod okriljem ove Direktive.
2.	Uspostavljanje monitoringa i sistema provođenja zahtjeva u cilju postizanja graničnih vrijednosti emisija.
3.	Zemlje moraju identificirati postrojenja koja će biti registrirana i ona koja će imati odobrenja.
4.	Ukoliko se razmatraju nacionalni planovi, zemlje članice bi trebale procijeniti potrebe za tehničko i industrijsko znanje i administrativne kapacitete u cilju izrade i implementacije plana.
5.	Preporučuju se konsultacije sa industrijom i drugim zainteresiranim grupama.

7.5	'Seveso' direktiva o kontroli opasnih nesreća
U 1999. Direktiva 96/82/EEC o kontroli opasnih nesreća, uključujući opasne supstance, zamijenila je staru 'Seveso' Direktivu 82/501/EEC, koja je razvijena 1976. nakon nesreće u Italiji. Direktiva iz 1982. sadržavala je niz obaveza za operatore industrijskih postrojenja, kao i za državne vlasti i EC, u cilju identifikacije i kontrole rizika iz industrijskih postrojenja. Nova 'Seveso II' Direktiva ima proširen i pojednostavljen djelokrug i ojačava upravljanje i planiranje hitnosti zahtjeva propisanih za operatore industrijskih postrojenja. Propisi inspekcije i kontrole od strane kompetentnih organa su pojačani i uvedeni su novi, obavezujući nadležne organe da uzmu o obzir ciljeve Direktive u planiranju korištenja zemljišta.
Da li postrojenje potpada pod djelokrug Seveso II Direktive biće isključivo određeno na osnovu prisustva određenih opasnih supstanci u količinama koje bi mogle izazvati opasne nesreće. Postrojenja pod ovom Direktivom i koja su locirana jedna blizu drugih, moraju sarađivati u otklanjanju rizika i sprečavanju efekata (npr. požari) koji se mogu prenijeti na druge.
U cilju poboljšanja sigurnosti i smanjenja rizika uzrokovanih čovjekom, operatori industrijskih postrojenja moraju razviti politiku za suzbijanje nesreća, kao i sisteme sigurnosnog upravljanja. Operator mora pripremiti sigurnosni izvještaj i unutrašnji plan aktivnosti u hitnim slučajevima. Državni ovlašteni organi moraju pripremiti vanjski plan u slučaju opasnosti, sarađujući sa ostalim zemljama gdje je neophodno sprečavanje i reagovanje u slučaju opasnosti.
Zemlje članice moraju zabraniti korištenje postrojenja koja nemaju mjere zaštite ili koja ne dostavljaju informacije kompetentnim organima u određenom roku. Potrebno je povećati pristup informacijama. Sistem inspekcija mora biti organizovan od strane kompetentnih organa.

Implementaciona razmatranja
1.	Razmotriti stručnost i kapacitete za implementaciju nove Direktive. Kompetentni organi moraju biti identificirani na državnom i lokalnom nivou.
2.	Postaviti procedure tako da osiguraju da nova i postojeća postrojenja, koja bi mogla uzrokovati nesreće, preduzmu odgovarajuće mjere sprečavanja nesreća i smanjenja posljedica. Ovo zahtijeva uspostavljanje registratorskih sistema zabilježavanja i sposobnost procjene.
3.	Lokalne vlasti su odgovorne za izradu vanjskih akcionih planova u slučaju opasnosti. Razvoj ovih planova se bazira na unutrašnim planovima koji su obezbjeđeni od strane operatora i koji sadrže informacije o postrojenju i specifičnim aranžmanima u slučaju opasnosti. Osobe koje bi mogle biti izložene nesrećama moraju biti informirane. Unutrašnji i vanjski planovi moraju biti testirani i revidirani. U slučaju nesreće, intervencije trebaju biti koordinirane.
4.	Prikupljanje i razmjena informacija o nesrećama su neophodni da bi se poboljšale metode sprečavanja i procedure brzog djelovanja u slučaju opasnosti. Procedure za prikupljanje i razmjenu informacija moraju biti definisane i postavljene.
5.	Nadležni organi trebaju postaviti programe inspekcije bazirane na sistematskoj procjeni nesreća.

7.6	Eko-upravljanje i šema audita (EMAS)
Regulativa 1836/93/EEC postavlja eko-upravljanje i šeme audita za industrijske kompanije koje nastoje da promovišu unapređenje okoliša. Šema zahtijeva od postrojenja da:
•	uspostave i implementiraju politiku, programe i sisteme upravljanja,
•	kontrolišu proizvodnju,
•	obezbijede izvještaje za javnost o uticaju proizvodnje na okoliš.
Ovo se odnosi na industrijska postrojenja, postrojenja za proizvodnju energije i recikliranje i može se proširiti na druga postrojenja. Učesnici moraju preuzeti sljedeće korake:
•	usvojiti okolišnu politiku – ona bi trebala uključiti udovoljenje regulatornim instrumentima, nastavak unapređenja okoliša i smanjenje uticaja na okoliš,
•	pregled postrojenja prema okolišu,
•	uvođenje okolišnih programa i sistema upravljanja okolišem,
•	pripremiti okolišne izvještaje dostupne javnosti, koji bi uključili detalje o uticaju postrojenja na okoliš,
•	sprovesti verifikaciju okolišnih izvještaja preko nezavisnih verifikatora akreditovanih putem državnih akredicionih sistema.

Implementaciona razmatranja
Iako regulative ne moraju biti uvedene u državne zakone, zemlje moraju poduzeti administrativne korake kao što su:
1.	Uspostavljanje sistema za akreditivnost i nadgledanje verifikatora za okoliš. Postavljanje akreditivnih sistema zahtijeva konsultiranost svih zainteresiranih strana.
2.	Slanje najnovijih lista akreditovanih verifikatora za okoliš Evropskoj komisiji svakih šest mjeseci.
3.	Zemlje mogu primijeniti propise analogne eko-upravljanju i audit šemama (ISO 14001) prije pristupanja EU.
4.	EMAS Regulativa zahtijeva od zemalja članica da postave ovlaštena tijela zadužena za registraciju postrojenja i dostavljanje spiskova tih postrojenja EC. Ova tijela moraju biti nezavisna i neutralna.

7.7	Eko-oznaka
Regulativa 880/92/EEC o EU eko-oznakama promoviše nagrađivanje za dizajn, proizvodnju, marketing i korištenje proizvoda koji imaju smanjen uticaj na okoliš. Regulativa dostavlja informacije za potrošače o uticaju proizvoda na okoliš.
Uslovi za dodjelu nagrada za svaku grupu proizvoda su određeni od strane Komiteta predstavnika zemalja članica, nakon procesa konsultiranja zainteresiranih grupa iz industrije i trgovine, potrošača i okolišnih organizacija. Kriteriji za eko-oznaku traju tri godine i određeni su u skladu sa procjenjenim ciklusom proizvoda na osnovu održavanja visokog stepena zaštite okoliša.
Više informacija o eko-oznakama na web-stranici: http://europa.eu.int/comm/environment/ecolabel/index.htm

Implementaciona razmatranja

1.	Iako regulative ne moraju biti uvedene u državne zakone, zemlje članice će morati formirati kompetentno tijelo koje će garantirati nezavisnost i neutralnost, primati aplikacije za eko-oznake, procijeniti uticaj proizvoda na okoliš i odlučivati o nagrađivanju.
2.	Osigurati da su potrošači informirani o šemi nagrađivanja eko-oznaka.
3.	Di bi šema bila uspješna, potrošači trebaju biti upoznati sa njom, a industrija i trgovina je trebaju podržati. Kampanje za podršku šema su preduslov za njen uspjeh.

8.	Hemikalije i genetički modificirani organizmi 

Legislativa koja se odnosi na hemikalije je jedna od najstarijih u EU. U 1967. EU je usvojila prvu od brojnih direktiva za zaštitu čovjeka i okoliša od hemikalija. Tokom godina EU je utemeljila i razvila jedinstven sistem zakona i programa kako bi osigurala da se hemijski proizvodi sigurno proizvode, koriste i odlažu i bez štetnog uticaja na okoliš.
EU legislativa je danas bazirana na saradnji između organa vlasti, industrije i šire javnosti. Ključna legislativa koja uređuje sistem kontrole hemikalija pokriva:
•	Nove hemikalije koje se pojavljuju na tržištu
•	Postojeće hemikalije (od kojih su neke opasne) 
•	Standarde i programe koji unapređuju upravljanje okolišem i proizvode koji ne štete okolišu.
Legislativa kontrole hemikalija ima preventivan pristup. Od industrije se traži da identificira, procijeni i informira vlade i javnost o potencijalnim rizicima i sigurnosnim mjerama. Legislativa se kasnije razvijala na bazi ovih informacija.
Od 10-15 miliona hemikalija, koliko ih je danas poznato, moglo bi se reći da je distribucija i promet samo 1% od značaja za društvo. U 1981. EU je registrirala 100,106 pojedinačnih hemikalija i stavila ih na tzv. EINECS listu (Evropski popis postojećih hemijskih supstanci). I pored ovog procesa registracije, još uvijek postoji neslaganje sa tačnim brojem hemikalija pronađenih na tržištu EU. Različite procjene variraju između 20,000 i 70,000.
Postojeće hemikalije registrirane na EINECS listi neće više biti objavljivane i dostava ovih podataka državnim i evropskim nadležnim organima se ne zahtijeva. Ovo znači da većina od 100,000 hemikalija sa liste EU – korištenih ili ne – nije procijenjena kao opasna ili rizična za ljudsko zdravlje i okoliš, ili ne postoji dovoljno podataka za pravilnu procjenu. Ovo je u suprotnosti sa zahtjevima za tzv. nove hemikalije (sve hemijske supstance koje su unešene na evropsko tržište nakon završetka EINECS liste. Trenutno postoji oko 1500 pojedinačnih hemikalija koje su od 1981. navedene na tzv. ELINCS listi, uključujući pregled svih informacija o njihovoj klasifikaciji i procjeni opasnosti/rizika.
Glavni problem vezan za nove i postojeće hemikalije je nedovoljno znanje o njihovom uticaju na zdravlje i okoliš. Ovo se odnosi ne samo na pojedinačne hemikalije, nego i za mješavine hemikalija, nezavisno od njihove upotrebe i distribucije.
Najznacajnija oblast EU legislative za kontrolu hemikalija se odnosi na testiranje, notificiranje i pripremu. Ostale su one koje razmatraju genetički modificirane organizme (GMO), eksperimente na životinjama, laboratorijska ispitivanja i direktive i regulative kontrole proizvoda.
Direktive o ograničenju upotrebe GMO i opreznom oslobađanju uspostavljaju sistem kontrole korištenja GMO. One su modelirane na osnovu direktive o hemikalijama.
Direktiva o eksperimentima na životinjama 86/609/EEC postavlja minimalne standarde tretmana životinja koje se koriste za testiranje.

Direktiva za usklađivanje dobre laboratorijske prakse 87/18/EEC i njoj srodna Direktiva o inspekciji i verifikaciji dobre laboratorijske prakse 88/320/EEC sprovode relevantne zakone Organizacije za ekonomsku saradnju i razvoj, čiji je cilj da zemlje članice prepoznaju važnost podataka dobivenih ispitivanjem hemikalija prema harmoniziranim standardima za dobru laboratorijsku praksu. 
Direktiva o azbestu 87/217/EEC ima za cilj kontrolu otpuštanja azbesta u zrak, vodu i zemljište.

HEMIKALIJE I GENETIČKI MODIFICIRANI ORGANIZMI

Testiranje		Transport		Tržišne notifikacije		Proizvodi	
							
Testiranje životinja
(86/609/EEC)
Dobra laboratorijska praksa, i inspekcija
(87/18/EEC)
Ograničenje upotrebe GMO
(90/219/EEC)
Oprezno oslobađanje GMO
(90/220/EEC)
		Prenos opasnih materija kopnenim putem
(94/55/EC)		Klasifikacija, pakovanje i označavanje opasnih supstanci
(57/548/EEC)
Opasni preparati
(88/337/EEC)
Oprezno oslobađanje GMO
(92/220/EEC)		Klasifikacija, pakovanje i označavanje opasnih supstanci (57/548/EEC)
Opasni preparati
(88/337/EEC)
Oprezno oslobađanje GMO (92/220/EEC)
Zabrane korištenja i reklamiranja (76/769/EEC)
Azbest (87/21/EEC)
Deterdženti (73/404/EEC)
Procjena rizika postojećih supstanci
(EC/1488/94)
Uvoz i izvoz opasnih supstanci (EEC/2455/92)
Supstance koje oštećuju ozonski omotač (EC/3093/94)	

							

8.1	Testiranje hemikalija i notifikacija

Klasifikacija, pakovanje i označavanje opasnih supstanci
Direktiva 67/548/EEC o testiranju, klasifikaciji, pakovanju i označavanju hemikalija opasnih po ljude i okoliš. Nadopunjena je 25 puta, najzapaženije Direktivom 79/831/EEC u 1979. i nedavnom Direktivom 92/32/EEC.
Sa direktivom iz 1979. uveden je sistem notifikacije i testiranja hemikalija prije izlaska na tržište.
Direktiva povlači razliku između novih i postojećih hemikalija. Postojeće hemikalije su one koje su dospjele na tržište prije 18. septembra 1981. i navedene su u EINECS listi. Nove hemikalije su one koje nisu na ovoj listi.
Proizvođač ili uvoznik, koji stavlja nove hemikalije na tržište EU po prvi put, mora obavijestiti državne nadležne organe o ovim hemikalijama najmanje 45 dana unaprijed. Ove informacije će ukazati na opasnosti hemikalija po zdravlje i okoliš. Postojeće hemikalije su oslobođene od ovoga. One moraju biti klasificirane na bazi njihovih stvarnih osobina od strane kompetentnih organa i propisno od strane proizvođača, distributera i uvoznika.
Takođe postoji smanjena procedura o notifikaciji materija koje se na tržištu nalaze u količinama manjim od 1 tone godišnje po proizvođaču.
Direktiva navodi 14 kategorija za klasifikaciju opasnih supstanci prema njihovim fizičko-hemijskim i toksičnim svojstvima. Ona takođe navodi simbole za označavanje opasnosti i standardne fraze rizika i sigurnosti. Direktiva sadrži osnovne zahtjeve za pakovanje opasnih supstanci.
Sve hemikalije klasificirane kao opasne pod ovom direktivom navedene su u Aneksu I, koji se redovno dopunjava novim informacijama. Aneks takođe određuje simbole, fraze rizika i sigurnosti koje je neophodno staviti na oznake.

Implementaciona razmatranja
1.	Implementacija zahtijeva razvoj efikasne administracije i tehničke strukture sposobne za upravljenje i procjenu protoka informacija vezanih za uvođenje novih hemikalija na tržište. Jaka međunarodna saradnja, koja će omogućiti da svi elementi za evaluaciju ovih supstanci budu u što kraćem roku prikupljeni i na raspolaganju državnim organima zaduženim za kontrolu ovih supstanci, je takođe neophodna.
2.	Kompetentni organi bi trebali razviti neophodne baze podataka uz konsultaciju proizvođača i uvoznika, kako bi se izbjeglo dvostruko testiranje (posebno testiranje na životinjama).
3.	Efektivne carinske i unutarnje kontrole i mjere kažnjavanja će biti neophodne, kako bi se onemogućio ilegalni uvoz hemikalija iz trećih zemalja. Iz istog razloga, informacijske kampanje fokusirane na uvoznike i proizvođače bi mogle biti od koristi.
4.	Stalna saradnja sa sektorom hemijske industrije bi mogla biti kreirana, kako bi se omogućila efektivna razmjena informacija za pripremanje prijedloga i klasifikacije postojećih supstanci.
5.	Za nove supstance trebaju biti uspostavljene liste koje su uporedive sa ELINKS listom.
6.	Za postojeće supstance trebaju biti uspostavljene liste koje su uporedive sa EINECS listom. Podaci o postojećim supstancama bi se trebali upoređivati i sa Aneksom I Direktive 67/548/EEC. 

Klasifikacija, označavanje i pakovanje opasnih preparata
Direktiva 1999/45/EC usvaja i proširuje procedure i standarde za klasifikaciju i označavanje opasnih hemikalija pod Direktivom 67/548/EEC o opasnim preparatima. Preparat je mješavina dvije ili više hemijskih supstanci.
Direktiva se odnosi na preparate koji se nalaze na tržištu EU i koji sadrže najmanje jednu opasnu materiju. Preparati moraju biti klasificirani prema stepenu opasnosti.
Direktiva se ne odnosi na medicinske i veterinarske proizvode, kozmetičke proizvode, mješavine materija u vidu otpada i pesticida, koji su pokriveni drugim zakonima EU.
Pakovanje opasnih preparata mora ispunjavati iste kriterije kao i hemikalije poštujući označavanje, jačinu, propustljivost i učvršćivanje.
Zemlje članice mogu na osnovu detaljnih informacija privremeno zabraniti ili ograničiti prodaju preparata koji, iako zadovoljavaju direktivu, predstavljaju opasnost zbog svoje klasifikacije, pakovanja ili označavanja.

Implementaciona razmatranja
1. Ista napomena koja se odnosi na opasne supstance primjenjuje se i za opasne preparate.

Postojeće supstance
Regulativa 793/93 o procjeni i kontroli postojećih supstanci postavlja obaveze proizvođačima i uvoznicima da dostave podatke o supstancama proizvedenim i uvezenim iznad određenih količina. Na osnovu dostavljenih informacija i na osnovu državnih listi o prioritetnosti supstanci, EC izrađuje listu prioritetnih supstanci za koje je neophodno uraditi procjenu rizika. Principi za procjenu rizika su definisani Regulativom EEC 1488/94 podržanom Dokumentom o tehničkom upravljanju. Komisija može predložiti mjere smanjenja rizika.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje članice moraju procijeniti rizik od opasnih supstanci na osnovu informacija dobijenih od proizvođača ili uvoznika.
2.	One moraju uvesti odgovarajuće zakonske i administrativne sankcije za neudovoljenje od strane industrija i uvoznika.

Eksperimenti na životinjama
Direktiva 86/609/EEC o zaštiti životinja korištenih za eksperimente i druge naučne svrhe, ima za cilj da utemelji minimalne standarde za korištenje životinja u ove svrhe (fundamentalno i primjenjeno istraživanje, lijekovi, hrana i druge materije ili proizvodi), i za zaštitu okoliša. Ugrožene vrste mogu biti korištene samo za istraživanja u cilju zaštite vrsta ili u svrhe biomedicine, gdje je ta vrsta jedina podobna.
Direktiva postavlja osnovne i specifične zahtjeve za smještaj, monitoring, izbjegavanje bola ili stresa, eliminaciju defektnosti ili mučenja i ubijanja životinja po završetku eksperimenta. Eksperiment jedino može biti izveden ukoliko ne postoje niti jedne druge naučne metode za postizanje rezultata osim korištenja životinja.
Razmnožavanje i nastamba moraju biti odobreni, registrovani i o njima moraju postojati detaljni podaci. Pojedine životinje kao što su miševi, pacovi, psi, mačke i primati, moraju biti rasplodne životinje, osim ukoliko nije odobreno korištenje divljih životinja. Da bi se izbjegla ista testiranja, zemlje članice bi trebale koristiti podatke iz eksperimenata koje sprovode druge zemlje članice.
Svi eksperimenti moraju biti unaprijed notificirani državnim organima. Eksperimenti u kojima životinje mogu biti izložene dugotrajnom mučenju, moraju biti posebno odobreni. Na osnovu zahtjeva za odobravanje, zemlje članice trebaju da prikupe informacije o korištenju životinja u eksperimentima. Trebalo bi podsticati naučna istraživanja i alternativne tehnike u kojima bi se koristilo manje životinja ili bi ta istraživanja bila manje bolna po njih.

Implementaciona razmatranja
1.	Državni kompetentni organi moraju postaviti zahtjeve za sprovođenje odobrenja za institucije/kompanije ili osobe koje sprovode eksperimente na životinjama.
2.	Posebna tijela će biti odgovorna za izdavanje odobrenja i periodičnu kontrolu eksperimenata i nastambi.
3.	Državni kompetentni organi bi trebali uspostaviti mrežu informacija sa kompetentnim organima drugih zemalja u cilju izbjegavanja izvođenja istih eksperimenata.
4.	Državni kompetentni organi moraju uspostaviti sistem sakupljanja podataka kako bi se ispunili zahtjevi za izvještavanje. Sakupljene informacije će periodično trebati dostaviti Evropskoj komisiji.

Dobra laboratorijska praksa i njena inspekcija i verifikacija
Cilj ovih direktiva je da se izbjegne dupliciranje testiranja hemikalija u zemljama Organizacije za ekonomsku saradnju i razvoj (OECD), omogućujući harmonizirane metodologije testiranja koje će podržati prihvatanje podataka testiranja od strane zemalja OECD.
Direktiva 87/18/EC o harmonizaciji zakona, regulativa i administrativnih propisa koji se odnose na primjenu i verifikaciju principa dobre laboratorijske prakse za testiranje hemijskih supstanci, zahtijeva da laboratorije koje izvode testiranje hemijskih proizvoda pod Direktivom 67/548/EEC udovolje principima dobre laboratorijske prakse (GLP) navedenim u Aneksu 2 Odluke Vijeća OECD od 12. maja 1981. o zajedničkom prihvatanju podataka za procjenu hemijskih proizvoda.

Direktiva 88/320/EEC o inspekciji i verifikaciji dobre laboratorijske prakse (GLP) postavlja standarde i procedure za inspekciju i verifikaciju GLP.
Laboratorije moraju potvrditi da su testiranja zadovoljavajuća. Zemlje članice moraju verificirati udovoljenje principa, putem inspekcija i studija audita u skladu sa preporukama OECD.
Zemlja članica mora postaviti organe odgovorne za inspekciju laboratorija i studije audita, kako bi se procijenilo udovoljenje GLP.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju osigurati da laboratorije koje izvode testiranja u skladu sa Direktivom 67/548/EEC o klasifikaciji, pakovanju i označavanju hemijskih supstanci, udovoljavaju principima dobre laboratorijske prakse.
2.	Sistem verifikacije udovoljenja principa treba biti postavljen. Ovaj sistem bi trebao uključiti inspekcije i studije audita u skladu sa preporukama OECD.

8.2	Genetički modificirani organizmi

Korištenje
Cilj Direktive 90/219/EEC o upotrebi genetički modificiranih mikroorganizama (GMM) je da osigura zajednička pravila u cijeloj EU za korištenje GMM u istraživačkim laboratorijama i industrijskim postrojenjima, i da osigura odgovarajuće mjere zaštite ljudskog zdravlja i okoliša od bilo kakvog rizika usljed korištenja GMM.
Direktiva omogućuje odgovarajući sistem upravljanja rizikom. Upotreba GMM mora biti prijavljena kompetentnim organima. Mikroorganizmi i aktivnosti u kojima se oni koriste su klasificirani u dvije kategorije, prema potencijalnom riziku, sadržaju i mjerama kontrole, uključujući i procedure za bilježenje podataka i notificiranje kompetentnih organa.
Efektno upravljanje rizikom pretpostavlja opreznu procjenu rizika usljed upotrebe GMM i ispitivanje stepena upotrebe, kao i primjenu odgovarajućih mjera zaštite.
Direktiva postavlja zahtjeve za hitno planiranje i odgovor u slučaju nesreća. Informacije o sigurnosnim mjerama u slučaju nesreće moraju biti dostavljene osobama koje bi mogle biti ugrožene. Ukoliko se nesreća desi, informacije trebaju biti dostavljene kompetentnim organima. Svaka zemlja članica u kojoj se desi nesreća mora osigurati primjenu odgovarajućih mjera; odmah upozoriti ostale zemlje članice koje bi mogle biti ugrožene; informirati EC i analizirati nesreću i preporučiti mjere u slučaju da se slična nesreća desi u budućnosti.
Osnove za direktivu su bila naučna saznanja iz ranih 1980-tih i ograničeno iskustvo u praksi vezano za upotrebu GMM. EU je usvojila legislativu koja se odnosi na preventivni pristup upotrebi moderne biotehnologije.
Nakon kratkog vremena stupanja Direktive 90/219/EEC na snagu, mnogi u EU su zaključili da ona postaje prevaziđena usljed razvoja genetske tehnologije i da administrativne procedure i zahtjevi za notificiranje nisu skladno povezani sa rizicima usljed koristenja GMM. Direktiva je zbog toga bila nadopunjena u 1998. Direktivom 98/81/EC, koja upućuje na slabosti Direktive 90/219/EEC i istovremeno nastavlja zaštitu ljudskog zdravlja i okoliša. Osnovni elementi istaknuti u dodatku su:
•	Poništenje postojećih zahtjeva za klasifikaciju GMM i kategorizaciju aktivnosti prema potrebama i mjerama;
•	Zahtjevi za administrativne procedure i notifikaciju direktno povezanih za rizik korištenja GMM (predviđene su četiri klase rizika);
•	Određene administrativne procedure i smanjeni periodi notificiranja;
•	Mogućnost izuzetaka (pod određenim kritetijima) iz Direktive o GMM ukoliko su sigurni za zdravlje i okoliš; 
•	Elementi koje je potrebno razmotriti pri procjeni rizika; 
•	Poboljšane mjere kontrole u cilju harmonizirane zaštite okoliša; 
•	Povećana fleksibilnost tehničkih dodataka, omogućavajući prilagođenost naučnom i tehničkom progresu. 

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju postaviti kompetentne organe koji će biti notificirani. 
2.	Kompetentni organi moraju organizirati inspekcije i druge mjere kontrole. 
3.	Kompetentni organi moraju ispitati usklađenje primljenih notifikacija sa zahtjevima direktive. 
4.	S obzirom da se ovo polje sve brže razvija, potrebno je posvetiti pažnju obukama i stručnosti kompetentnih organa. 

Namjerno otpuštanje genetički modificiranih organizama (GMO)
Direktiva 90/220/EEC pokriva namjerno otpuštanje genetički modificiranih organizama u okoliš u ispitivačke i razvojne svrhe (Dio B) i uvođenje proizvoda koji sadrže ili se sastoje od GMO na tržište (Dio C), sa nekim izuzecima definisanim u Aneksu I B.
Direktiva slijedi pristup prioritetne procjene i odobravanja. Njeni glavni elementi su:
•	Procjena rizika za okoliš mora biti provedena prije bilo kakvog eksperimentalnog ili komercijalnog otpuštanja GMO u okoliš, uzimajući u obzir parametre navedene u Aneksu II ove Direktive. 
•	Otpuštanje ne smije biti izvedeno bez odobrenja kopmetentnih organa (CAs). 
•	Procedura odobrenja od strane kopmetentnih organa je predviđena za eksperimentalna otpuštanja, u trajanju od maksimalno 90 dana. 
•	Procedura odobrenja od strane EU je predviđena za komercijalna otpuštanja. 
Direktiva sadrži propise o zaštiti povjerljivih informacija. Neke informacije se ne mogu čuvati u tajnosti i moraju biti dostupne javnosti. Ovo uključuje:
•	Opis GMO; 
•	Ime i adresa notifikatora; 
•	Namjera otpuštanja; 
•	Lokacija otpuštanja; 
•	Metode i planovi monitoringa GMO i reagovanja u slučaju opasnosti.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju postaviti kompetentne organe koji će biti notificirani i koji će organizirati inspekcije i mjere kontrole. Neophodna je bliska saradnja sa industrijom, kako bi se osigurala dostupnost informacijama. Eksperti moraju biti na raspolaganju kompetentnim organima.
2.	Efektne kazne bi bile preporučljive u cilju smanjenja rizika usljed nedovoljnog testiranja i sprovođenja sigurnosnih mjera za otpuštanje GMO.
3.	Trebalo bi predvidjeti specifične strategije za hitno povlačenje opasnih GMO sa tržišta i kontrolu njihovog otpuštanja.
4.	Međunarodna saradnja bi bila od koristi u cilju razmjene podataka i iskustava.

8.3	Kontrole proizvoda

Azbest
Direktiva 87/2I7/EEC o zaštiti i redukciji zagađenja okoliša azbestom je prva direktiva koja se odnosi na supstance i koja integrise kontrolu zagađenja zraka, vode i zemljišta. Namijenjena je nadopuni restrikcije azbesta postavljenoj u Direktivi 76/769/EEC, kao i drugim direktivama koje se odnose na zaštitu radnika, ispuštanje u zrak i otpad.
Zemlje članice su obavezne da osiguraju sprečavanje emisije azbesta u zrak i vodu, kao i čvrstog azbestnog otpada na izvoru zagađenja. Postavljene su limitirajuće vrijednosti zagađenja zraka.
Tečno istjecanje iz azbestnog cementa i papir i karton moraju biti reciklirani. Ukoliko recikliranje azbestnog cementa nije ekonomski isplativo, sadržaj azbesta u otpadu ne smije preći 30 g/m3. 
Rad sa proizvodima azbesta i rušenje zgrada ne moraju izazvati značajno zagađenje okoliša azbestnim vlaknima i prašinom. U toku transporta i odlaganja azbestna vlakna ili prašina ne smiju biti oslobođeni, niti tečnosti koje sadrže azbestna vlakna smiju biti prosute. Otpad bi se trebao tretirati, pakovati ili pokriti, kako ne bi došlo do otpuštanja na odlagalištima.
Postavljene su metode monitoringa ispuštanja u zrak i vodu.
EC je odlučila zabraniti korištenje skoro sveg azbesta. Pet od šest različitih vrsta azbesta je zabranjeno u 1991. Odlukom EC, Aneks 1 Direktive 76/769/EEC o opasnim supstancama i preparatima biće nadopunjen.

Implementaciona razmatranja
1.	Od usvajanje ove direktive većina zemalja članica je zabranila korištenje azbesta. Mnogi zahtjevi su zastarjeli i manje restriktivni nego postojeće državne mjere. S obzirom da direktiva određuje minimalne zahtjeve, mogle bi se razmotriti striktnije mjere pri implementaciji.
2.	Problem uništenja i otklanjanja struktura koje sadrže azbest će zahtijevati velika ulaganja. Strategija za procjenu urgentnih intervencija će morati biti razvijena. Procedure za procjenu rizika koji se odnose na ovaj problem će morati biti razvijene.
3.	Planovi upravljanja otpadom moraju razmotriti potrebu uspostavljanja sigurnih odlagališta za otpad koji sadrži azbest.

Deterdženti
Direktiva 73/404/EEC zabranjuje stavljanje na tržište i korištenje deterdženata kod kojih je prosječan nivo biodegradacije površinskih aktivnih supstanci manji od 90% za četiri kategorije: anionske, kationske, ne-jonske i amfolitičke. Ove površinski aktivne supstance ne smiju biti štetne za ljude i životinje pod normalnim uslovima korištenja.
Metode za određivanje udovoljenja sa direktivom su date u Direktivi 73/405/EEC o testiranju biodegradacije ne-jonskih površinski aktivnih supstanci, koja postavlja tri metode testiranja biodegradacije ovih supstanci. Zemlje članice moraju obavijestiti jedna drugu i EC o laboratorijama autorizovanim za izvođenje ovih testiranja.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju uspostaviti sisteme za ocjenu toksičnosti i biodegrabiliteta deterdženata koji se nalaze na tržištu. 
2.	Mreža laboratorija autorizovanih za testiranje mora biti uspostavljena i njihove aktivnosti kontrolisane, kako bi se osigurala pouzdanost podataka. Nadležni organi trebaju voditi registar ovih laboratorija i obavijestiti EC o njima.
3.	Kompetentni organi moraju obavijestiti ostale kompetentne organe i EC o zabranama korištenja deterdženata koji ne udovoljavaju zahtjevima direktive.

Restrikcija prodaje i korištenja određenih opasnih supstanci i preparata
Direktiva 76/769/EEC je stvorila okvir i pojednostavila legislativnu proceduru putem koje EU može zabraniti ili ograničiti opasne supstance ili preparate postavljajući ove supstance i kontrole u aneks direktive.
Specifične opasne supstance ili hemikalije date su u Aneksu Direktive i zemlje članice moraju osigurati da su one stavljene na tržište i korištene samo pod posebnim uslovima, koji se takođe navode u Aneksu. PCB, PCT, trihloroetilen, tetrahloroetilen, ugljen terahlorid i azbest su samo neke od supstanci koje su navedene. Restrikcije se ne odnose na supstance koje su korištene u cilju istraživanja i razvoja. Direktiva se ne odnosi na transposrt, izvoz u zemlje koje nisu članice EU ili supstance u tranzitu koje podliježu carinskoj kontroli.

Implementaciona razmatranja
1.	Kontrola supstanci i proizvoda pod direktivom mora biti prenešena u državne zakone.
2.	Mora se odrediti rok povlačenja proizvoda sa tržišta.

Izvoz i uvoz opasnih hemikalija
Regulativa (EEC) br. 2455/92 koja se odnosi na izvoz i uvoz određenih opasnih hemikalija, postavlja jedinstven sistem informiranja za izvoz u treće zemlje hemikalija koje su zabranjene ili ograničene u EU s obzirom na uticaj na ljudsko zdravlje i okoliš. Regulativa takođe sprovodi proceduru UNEP/FAO Pristanak po prethodnom obavještenju (PIC) i čini je mandatornom za zemlje članice.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju postaviti nadležne organe odgovorne za sprovođenje Regulative i kontakt sa izvoznicima.
2.	Nadležni organi će osigurati da izvoznici zadovoljavaju notifikacije i PIC procedure.
3.	Zemlje će preduzeti odgovarajuće zakonske i administrativne mjere za sprovođenje Regulative. 
4.	Izvoznici opasnih hemikalija će pakovati i označavati svoje proizvode na isti način kako bi oni trebali biti označeni u EU.
5.	Zemlje će sarađivati sa Komisijom u procjeni rizika izazvanih hemikalijama, u cilju definiranja odluke EU koja se odnosi na uvoz ovih hemikalija u EU.
6.	Zemlje će informirati Komisiju o primljenim notifikacijama o uvozu hemikalija čiji su proizvodnja, upotreba, konzumiranje, transport i prodaja zabranjeni ili ograničeni u zemljama koje ih izvoze.

Supstance koje oštećuju ozonski omotač
Regulativa EC/3093/94 o supstancama koje oštećuju ozonski omotač implementira Montrealski protokol Bečke konvencije za zaštitu ozonskog omotača. Ona postavlja standarde za CFC, HCFC, i metil bromid i propisuje pravila za uvoz kontroliranih supstanci iz trećih zemalja, i njihovu razgradnju i recikliranje. Ona pospješuje smanjenje upotrebe supstanci koje oštećuju ozonski omotač, što je dogovoreno na međunarodnom nivou. Standardi, striktniji od onih postavljenih u Montrealskom protokolu, su postavljeni za CFC, HCFC i metil bromid. Postavljene su i kontrole proizvodnje, uvoza, izvoza, nabavke i upotrebe kontroliranih supstanci navedenih u Aneksu I. Upotreba HCFC je zabranjena, osim u pojedinim slučajevima. Regulativa predstavlja i sistem licenci za uvoz dostavljen od Komisije.
U cilju prilagođavanja EC ugovora sa tehničkim progresom od 1994. i promjenama Montrealskog protokola u 1995. i 1997, nova regulativa će najvjerovatnije zamijeniti EC/3093/94 i uvesti nove kontrole nabavke i upotrebe supstanci koje oštećuju ozonski omotač. Iako nova regulativa nije završena, predviđeno je da stupi na snagu tokom 2000. godine.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje će postaviti kompetentne organe odgovorne za sprovođenje regulative.
2.	Svaki proizvođač, uvoznik ili izvoznik dužan je da podnese informacije i proizvedenoj, uvezenoj i izvezenoj godišnjoj količini Komisiji i kompetentnim organima.
3.	Kompetentni organi bi mogli razraditi program informisanja svih strana na koje se regulativa odnosi.
4.	Pošto regulativa sadrži različite ili striktnije obaveze nego Montrealski protokol, njenom implementacijom će se odrediti obaveze za nove zemlje koje pristupaju (standardi, kontrola, izvještaji i sl.).

8.4	Transport opasnih roba kopnenim putem
Transport opasnih roba kopnenim putem je određen Evropskim sporazumom koji se odnosi na međunarodni prenos opasnih roba kopnenim putem (ADR). Dio II Sporazuma određuje devet klasa supstanci i posebna pravila za njih.
Direktiva 94/55/EC o transportu opasnih roba kopnenim putem, postavila je zahtjeve primjenjive ne samo na međunarodne transporte u okviru EU, nego i na bilo koji transport opasnih roba kopnenim putem u EU.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje koje su do sada ratificirale ADR konvenciju i implementirale njene zahtjeve, će možda trebati da naprave ispravke u administrativnoj i kontrolnoj strukturi koja je već postavljena.
2.	Dodatne kontrole koje će pokrivati transport unutar državne teritorije, će trebati postaviti. 
3.	Državni organi će odlučiti ako postojeća sigurnosna pravila mogu biti prihvaćena u okvirnoj direktivi.

9.	Mašinska i automobilska buka

Buka se sastoji od neželjenih zvukova koji su glasni, neugodni ili neočekivani. Ona raste u urbanim sredinama do te mjere da postaje predmet javne brige. Prema nekim procjenama, oko 20% stanovnika Zapadne Evrope (oko 80 mil. ljudi) ispašta zbog takvog nivoa buke koji stručnjaci smatraju neprihvatljivim. Buka je izazvana saobraćajem, industrijskim i rekreativnim aktivnostima.

Cilj strategije EU je dugo vremena bio usvajanje maksimalno dozvoljenog stepena buke prouzrokovane određenim vrstama mašina. U tzv. Zelenom dokumentu iz 1996. Komisija predlaže proširenje ove strategije reduciranjem buke na izvoru, razvijanjem razmjene informacija i podsticanjem programa EU u cilju suzbijanja buke.
Postojeća legislativa kontrole buke može se podijeliti na četiri kategorije:
1.	motorna vozila
2.	avioni
3.	kućni aparati
4.	građevinske mašine
Dvije direktive, predstavljajući ograničavajuće stepene buke, pokrivaju motorna vozila. Tri direktive ograničavaju emisije avionske buke, odnoseći se na Konvenciju o međunarodnoj civilnoj avijaciji. Buka prouzrokovana kućanskim aparatima je predmet okvirne direktive o kućanskim aparatima. Posljednji sektor, građevinske mašine, je baziran na okvirnoj direktivi o procedurama procjena, koja je vodila do usvajanja sedam subdirektiva o određenim tipovima mašina.

KONTROLA BUKE

VOZILA		MAŠINE		AVIONI		GRAĐEVINARSTVO	
							
Motorna vozila (70/157/EEC)
Motocikli (78/1015/EEC)		Okvirna direktiva za kućanske aparate
(88/594EEC)		Supersonični avioni (80/51/EEC)
Jet avioni (89/629/EEC)
Ograničenje avionskih operacija (92/14/EEC)		EEC okvir za ispitivanje tipova (84/532/EEC)
Kompresori (84/533/EEC)
Kranovi (84/534/EEC)
Generatori za varenje (84/535/EEC)
Generatori za struju (85/536/EEC)
Razbijači betona (85/537/EEC)
Kosilice (85/538/EEC) 
Hidraulični ekskavatori
(86/662/EEC)

							

9.1	Motorna vozila i motocikli

Motorna vozila
Direktiva 70/157/EEC uvodi limitirajuće vrijednosti stepena buke za putnička vozila i daje zahtjeve za mjerenje stepena zvuka, izduvne sisteme i prigušivače. Nekoliko nadopuna, posljednja je Direktiva 96/20/EC, smanjilo je dozvoljene stepene buke. Granične vrijednosti za osam tipova vozila za prevoz putnika i robe, kreću se od 74 dB(A) do 80 dB(A). Direktiva koristi sistem optimalnih usklađenosti odobrenja za motorna vozila i izduvne sisteme. Zemlje članice ne mogu odbiti odobrenja za vozila koja ispunjavaju zahtjeve direktive.

Motocikli
Direktiva 78/1015/EEC o motociklima postavlja ograničenja za dozvoljene nivoe zvuka motocikla i zahtjeve prema izduvnim gasovima ili primjeni prigušivača. Ona uvodi jednoobrazne procedure testiranja prije izdavanja certifikata za mjerenje nivoa zvuka. Sistem usklađenosti se primjenjuje na provjere vodene od strane zemalja članica, koje ne mogu odbiti odobrenja, iako se od njih ne zahtijeva da usvoje ove standarde za domaće procedure. Limitirajuće vrijednosti su date za tri kategorije motocikla, i kreću se od 75 dB(A) do 80 dB(A). Od članica se traži da postuju pravovaljanost certifikata drugih.

Implementaciona razmatranja
1.	Proizvodna postrojenja bi trebala biti prilagođena usvajanju limitirajućih vrijednosti i mjerenja koji se zahtjevaju za njihove proizvode.
2.	Postojeća odobrenja treba da budu revidirana i da uključe promjene prema direktivi na unutarnjem tržištu.
3.	Zemlje bi trebale odlučiti da li da primjene 2-stepenu legislativu (standardi na domaćem tržištu različiti od EU tržišta) ili da usklade državne standarde sa standardima EU.
4.	Zemlje bi trebale organizirati monitoring i provoditi provjere kontrole i mjerenja.

Direktiva o emisijama buke iz motornih vozila – implementaciona razmatranja
Nacionalni zakonodavni okvir
•	Uporediti zahtjeve direktive sa postojećim zakonima. 
•	Identificirati nedostatke legislative.
•	Implementirati promjene na legislativu motornih vozila i nacionalnu legislativu koja se odnosi na emisije buke.	Nadležni organi (CAs)
•	Nadležni organi moraju imati administrativne sisteme za provođenje emisionih standarda za putnička vozila. Oni takođe moraju implementirati metode mjerenja buke. 
•	Lokalni nadležni organi mogu biti odgovorni za inspekcije i monitoring vozila. Ovo bi trebalo uključiti zabranu vozila koji ne ispunjavaju standarde za emisiju buke.	
Zakonske kontrolne tačke
•	Implementacija državnih odobrenja za uvezena i domaća vozila. 
•	Zakonske mjere koje će osigurati implementaciju procedura testiranja, kontrolne tačke i kazne.
•	Kazne za prekoračenje emisionih standarda, za sva vozila (uvezena ili domaća). 
•	Zabrana prodaje i korištenja neodobrenih vozila.	Razmatranja za udovoljenje
•	Procijeniti da li nova vozila koja ulaze na tržište imaju EU certifikat pod Direktivom EEC/92/97. 
•	Razmotriti upotrebu zabrana ili kazni za narušavanje pravila.	
Zainteresirane strane
•	Osigurati rasprave sa stručnjacima automobilske industrije o usklađivanju metoda za smanjenje buke. 
•	Nadležni organi bi trebali komunicirati sa industrijom, javnošću i potrošačima u vezi planiranja redukcije buke, uključujući mjere uvođenja novih tehnologija ne tako bučnih motornih vozila. 
•	Osigurati učešće javnosti u odlučivanju o mjerama redukcije buke.	Finansijska razmatranja
•	Vlada treba obezbjediti nadležne organe i administraciju. 
•	Industrja snosi troškove udovoljenja zahtjevima. 
•	Vlada i industrija trebaju sarađivati na razvoju inicijativa za naknade za vozila koja ispunjavaju nove limite emisije buke.	

9.2	Avioni
Ova kategorija obuhvata četiri direktive. Prva postavlja ograničenja za emisiju buke za avione registrirane na teritoriji zemlje članice. Druga primjenjuje ova ograničenja na avione iz trećih zemalja. Treća sprečava dodavanje starih bučnih aviona registrima zemalja članica. Četvrta postavlja strožija pravila za upravljanje avionima dodavajući međunarodnim standardima za buku sve avione koji su u funkciji i nalaze se na teritoriji EU.

Civilni supersonični avioni
Direktiva 80/51/EEC postavlja ograničenja emisije buke supersoničnih aviona na osnovu standarda određenih od Međunarodne organizacije za civilnu avijaciju. Cilj je smanjiti avionsku buku, uzimajući u obzir faktore okoliša, tehničke mogućnosti i ekonomske konsekvence. Direktiva definiše sadržaj dokumenata atestiranja buke i zahtijeva od zemalja članica da poštuju dokumente jedna druge. Izuzeci mogu biti dozvoljeni za specifične tipove aviona. 
Direktiva 89/629/EEC postavlja striktnija pravila ograničenja emisija buke supersoničnih aviona registriranih na teritoriji EU. Kao pod Direktivom 80/51/EEC, ova pravila su inkorporirana kroz reference Konvencije o međunarodnoj civilnoj avijaciji. Direktiva zabranjuje dodatak određenih tipova bučnih aviona registrima zemalja članica.

Ograničenja operacija aviona
Direktiva 92/14/EEC određuje restrikcije korištenja određenih tipova aviona, tako da smanjuje buku i ograničava operacije aviona koji ne zadovoljavaju standarde postavljene u Aneksu 16 Konvencije o međunarodnoj civilnoj avijaciji. Restrikcije se odnose na civilne avione težine 34 000 kg i kapaciteta 19 i više sjedećih mjesta.

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju postaviti kompetentne organe koji će biti odgovorni za kontrolu međunarodnih standarda za buku. 
2.	Zemlje bi trebale usvojiti striktne mjere i kazne za avione koji ne udovoljavaju zahtjevima direktive.

9.3	Metode za mjerenje buke: Građevinska postrojenja i mašine
Okvirna Direktiva 79/113/EEC o utvrđivanju emisije buke građevinskog postrojenja i mašina, uvodi metode testiranja buke iz ovih postrojenja i mašina koje se koriste za obavljanje poslova u građevinarstvu i mjestima izgradnje. Mašine namijenjene transportu robe i ljudi i poljoprivredni traktori nisu uključeni. Procedure testiranja građevinskih postrojenja moraju biti primijenjene kako bi se odredili stepeni maksimalne emisije buke mašina za koje su postavljeni zahtjevi u posebnoj direktivi.
Direktiva će biti zamijenjena Direktivom 2000/14/EC o emisijama buke mašina za vanjsko korištenje. Ova nova direktiva pojednostavljuje legislativu koja se odnosi na bučnije mašine i uključuje brojne postojeće direktive.

Implementaciona razmatranja
1.	Test metode ove direktive će zamijeniti postojeće, ako ih ima.
2.	Tehnički zahtjevi bi trebali biti postavljeni laboratorijama ili institucijama koje bi bile odgovorne za kontrolu.

9.4	Dozvoljene emisije buke: Građevinska postrojenja i mašine
Dozvoljeni stepeni buke su postavljeni u okviru Direktive 84/532/EEC o EEC vrstama ispitivanja za građevinska postrojenja i mašine, u odnosu na ujednačene zahtjeve za ove tipove mašina, u sedam različitih direktiva, od kojih se svaka odnosi na određenu opremu. Svih sedam subdirektiva zahtijeva da proizvodi moraju biti označeni znakom koji pokazuje stepene buke garantovane od strane proizvođača, i sadrže anekse koji definišu metode za mjerenje buke i procedure za kontrolu usklađenosti ovih modela sa ispitivanim tipovima. Zemljama članicama nije dozvoljeno da drže opremu koja zadovoljava zahtjeve izvan njihovih tržišta, ali im je dozvoljeno da regulišu korištenje mašina u zonama koje smatraju osjetljivim (npr. blizu bolnica).
Direktiva i njene subdirektive će biti ukinute Direktivom 2000/14/EC o emisijama buke mašina za vanjsko korištenje. Ova nova direktiva pojednostavljuje legislativu koja se odnosi na bučnije mašine i uključuje brojne postojeće direktive.

Kompresori
Direktiva 84/533/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za kompresore prema EEC ispitivanjima.

Kranovi
Direktiva 84/534/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i buke na mjestu izvođenja radova i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za kranove prema EEC ispitivanjima. Ona postavlja ograničenja za mehanizme za dizanje tereta i generatore. Zemlje članice mogu ograničiti stepen buke na radnom mjestu.

Generatori za varenje
Direktiva 84/535/EEC EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za generatore za varenje prema EEC ispitivanjima.

Generatori za struju
Direktiva 84/536/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za generatore za struju prema EEC ispitivanjima.

Razbijači betona
Direktiva 84/537/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za razbijače betona prema EEC ispitivanjima. Zemlje članice mogu ograničiti stepen buke na radnom mjestu.

Kosilice
Direktiva 84/538/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i buke na mjestu izvođenja radova i metode mjerenja buke za određene kosilice.

Hidraulični rovokopači
Direktiva 86/662/EEC postavlja ograničenja buke za okoliš i odgovarajuće zahtjeve za izdavanje certifikata za rovokopače korištene u građevinarstvu prema EEC ispitivanjima. Ona zahtijeva i označavanje proizvoda za stepen buke. Zemlje članice mogu ograničiti stepen buke na radnom mjestu.

Implementaciona razmatranja
1.	Programi za implementaciju ovih sedam subdirektiva bi mogli biti razrađeni. 
2.	U cilju primjene EU metoda za mjerenje buke, proizvodna postrojenja će trebati da obezbijede odgovarajuću tehničku opremu.
3.	Potrebno je razraditi program monitoringa. 
4.	Potrebno je postaviti sistem kompetentnih organa. Kompetentni organi moraju biti adekvatno obučeni i opremljeni.

9.5	Kućanski aparati
Direktiva 86/594/EEC je okvirna direktiva o bukama nastalim od kućanskih aparata. Ona obezbjeđuje korisnicima standarde i procedure pribavljajući precizne informacije o stepenima buke kućanskih aparata putem jasnih oznaka zajedno sa drugim informacijama, kao što su stepeni potrošnje energije. Ona nastoji izbjeći povećavanje broja nacionalnih oznaka i da podstakne proizvođače i uvoznike da proizvode manje bučne aparate. 

Implementaciona razmatranja
1.	Zemlje moraju pratiti smjernice za testiranje i statističke metode postavljene u direktivi, što znači da laboratorije zadužene za testiranje moraju biti obučene i imati adekvatnu opremu.
2.	Zemlje bi trebale odlučiti da li će objaviti informacije o bukama ili ne. Ako one to ne učine, informacije moraju biti objavljene od strane proizvođača ili uvoznika.
3.	Državni kompetentni organi moraju odrediti format oznake.

Aneks   -   Skraćenice

ADR : 	Evropski sporazum o međunarodnom prenosu opasnih materija kopnenim putem

BAT : 	Najbolja raspoloživa tehnika
BATNEEC : Najbolja raspoloživa tehnika koja ne zahtijeva prevelike troškove

CA : 	Odgovorni organi 
CAP :	Zajednička poljoprivredna politika
CDDA : 	Zajednička baza podataka o označenim zonama
CEEC : 	Zemlje Centralne i Istočne Evrope
CESPIN :	Informaciona mreža ujedinjenog okolišnog i održivog provođenja
CFCs :	Hloroflorokarbonati
CITES : 	Konvencija o međunarodnoj razmjeni ugroženih vrsta  (Washington-ska konvencija)
CLRTAP : 	Konvencija o prekograničnom zagađivanju zraka na velikim udaljenostima 
Corinair :	Ključni popis za zrak (nekadašnji EC program CORINEAIR) EEA/ETC-AEM projekat od 1995.
CORINE :	Koordinacija informacija o okolišu (započet pod Odlukom 85/338/EEC; pilot projekat nastavljen u EEA) 
CPIN :	Informaciona mreža čistije proizvodnje
CRF :	Zajednički format izvještavanja
CZM : 	Upravljanje obalskim zonama

DG XI :	Generalni direktorat za okoliš, nuklearna sigurnost i zaštita građana (URL : http://www.europa.eu.int/comm/dg11/index_ en.htm)
DMEER :	Digitalna mapa ekoloških regija u Evropi
DPSIR :	Snage za provođenje, pritisci, stanja, uticaji, odgovori (koncept lanca uobičajen za okoliš, usvojen od strane EEA)

EAP :	Akcioni plan za okoliš
EC :	Evropska zajednica
EC-CHM :	Mehanizam mjesta izmjene Evropske zajednice 
ECCP : 	Evropski program klimatskih promjena 
ECE :	Ekonomska komisija za Evropu (UN) (URL : http://www.unece.org/)
ECNC : 	Evropski centar za zaštitu prirode
ECPI : 	Evropsko vijeće za oblikovanje i posredovanje 
EDEN-IW :	Okolišna mreža razmjene podataka za kopnene vode
EEA : 	Evropska agencija za okoliš (URL : http://www.eea.eu.int )
EFTA :	Evropsko udruženje za slobodnu trgovinu (Island, Lihtenštajn, Norveška, Švicarska)
EIA : 	Procjena uticaja na okoliš 
EIB : 	Evropska investiciona banka
EINECS : 	Evropski popis postojećih hemijskih supstanci 
EIONET : 	Evropska mreža za osmatranje i informisanje o okolišu (URL : http://www.eionet.eu.int)
ELINCS : 	Evropska lista objavljenih hemijskih supstanci
EMAS : 	Eko-upravljanje i šeme audita
EMEP :	Kooperativni program monitoringa i procjene prekograničnog prijenosa zagađivača zraka u Evropi (URL : www.emep.int)
EPER :	Evropski registar emisija zagađivača
ESDP : 	Evropska perspektiva prostornog razvoja
ETC :	Evropski tematski centar – Pod ugovorom EEA da razvija okolišne informacije u određenoj oblasti (URL : http://www.eionet.eu.int )
ETC/ACC :	Evropski tematski centar za zrak i klimatske promjene (URL : http://www.etcaq.rivm.nl/etcacc)
ETC/AE :	Evropski tematski centar za zagađenje zraka (URL : http://etc-ae.eionet.eu.int/etc-ae/index.htm)
ETC/AQ :	Evropski tematski centar za kvalitet zraka (URL : http://www.etcaq.rivm.nl/)
ETC/CDS :	Evropski tematski centar o katalogu izvora podataka (URL : http://www.mu.niedersachsen.de/cds/)
ETC/IW :	Evropski tematski centar za kopnene vode (URL : http://etc-iw.eionet.eu.int/)
ETC/LC :	Evropski tematski centar za zemljišni pokrivač (URL : http://etc.satellus.se/)
ETC/MCE :	Evropski tematski centar o morskom i obalskom okolišu (URL : http://estaxp.santateresa.enea.it/www/etc/etc-mc.html)
ETC/NC :	Evropski tematski centar za zaštitu prirode (URL : http://www.mnhn.fr/ctn/)
ETC/W :	Evropski tematski centar za otpad (URL : http://www.etc-waste.int/)
EU :	Evropska unija
Eurostat : 	Ured za statistiku Evropske zajednice (URL : http://www.europa.eu.int/en/comm/euro-stat/serven/home.htm )

FAO : 	Organizacija za prehranu i poljoprivredu
FCCC :	Okvirna konvencija o klimatskim promjenama (UN)
FYROM :	Bivša Jugoslovenska Republika Makedonija

GLP : 	Dobra laboratorijska praksa
GMM : 	Genetički modificirani mikroorganizmi
GMO : 	Genetički modificirani organizmi

HCFCs :	Hidrohloroflorokarbonati
HFCs :	Hidroflorokarbonati

ICZM :	Upravljanje integriranim obalskim zonama
IEA :	Integrisana procjena okoliša
IEA :	Međunarodna agencija za energiju
IPCC : 	Međuvladno tijelo za klimatske promjene
IPPC : 	Integrisano sprečavanje i kontrola zagađenja
ISPA : 	Instrument za strukturalnu politiku prije pristupanja (Vjećnička regulativa (EC) 1267/1999) (URL : www.inforegio.cec.eu.int/wbpro/ispa/ispa_en.htm)

LCA : 	Procjena životnog ciklusa
LCIA : 	Procjena značaja životnog ciklusa
LIFE : 	Instrument Evropske komisije za finansiranja okoliša 

MAC :	Maksimalno dopustljiva koncentracija
MCE :	Glavni komponentni elementi
MW : 	Megawat

NEC : 	Nacionalna emisijska ograničenja
NFP :	Nacionalne fokalne tačke (URL : www.eionet.eu.int/ )
NGO : 	Nevladina organizacija
NIS : 	Odnedavno nezavisne države
NLP : 	Nije više polimer
NOx :	Azotni oksidi, uključujući azot monoksid (NO) i azot dioksid (NO2)
NPAA : 	Nacionalni programi za usvajanje stečevina
NRC : 	Nacionalni centar za upućivanje – državno tijelo postavljeno od strane zemlje članice kao stručno tijelo za određenu tematsku oblast, često dio Evropskog tematskog centra

ODP :	Potencijal oštećenja ozona
ODS : 	Supstance koje oštećuju ozon 
OECD : 	Organizacija za ekonomsku saradnju i razvoj (URL : http://www.oecd.org/ )

PAH : 	Policiklicni aromatični hidrokarbonati 
PCB :	         Polihloriranibifenil 
PCP : 	Pentahlorfenol 
PCT : 	Polihloriraniterfenil
PER : 	Registar zagađivača
PHARE : 	Inicijativa EU za ekonomsku integraciju 13 zemalja Centralne i Istočne Evrope uključujući Albaniju, Bosnu i Hercegovinu i Makedoniju (URL : www.europa.eu.int/comm/dg1a/PHARE/index.htm )
PIC : 	Pristanak po prethodnom obavještenju
POP : 	Stalni organski zagađivači
ppb :	Dijelova na bilion
ppm :	Dijelova na milion

RBMP : 	Plan upravljanja riječnim bazenima

SAC : 	Specijalne zone konzervacije
SAPARD :	Specijalni program pristupanja za poljoprivredu i ruralni razvoj (URL : http://europa.eu.int/comm/agriculture/index_en.htm)
SEA : 	Strateska procjena okoliša
SoER :	Izvještaj stanja okoliša
SPA : 	Specijalne zone zaštite

TEN :	Trans-evropska mreža
TERM :	Mehanizam za transport i okolišno izvještavanje
TFEI :	Vodeće snage za inventure emisija (URL : www.aeat.co.uk/netcen/airqual/TFEI/unece.htm)
TFEIP :	Vodeće snage za inventure emisija i projekcije

UN :	Ujedinjeni narodi (URL : http://www.un.org/ )
UNCCD :	UN Konvencija za borbu protiv isušivanja (desertifikacije)
UNECE :	Ekonomska komisija Ujedinjenih naroda za Evropu
UNEP : 	Program okoliša Ujedinjenih naroda
UNFCCC : 	Okvirna konvencija Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama 
	(URL : http://www.unfccc.de/ )
UWWT : 	Direktiva o tretiranju otpadnih voda u urbanim sredinama
VOC : 	Lako-isparljiva organska jedinjenja
WHO :	Svjetska zdravstvena organizacija
WMO : 	Svjetska meteorološka organizacija

Bosna i Hercegovina – SluŽbeni list

Br.	Zakon	Objavljen	
1.	Zakon o elektroprivredi 	1/93, Zakon 13/94 - 189	
2.	Zakon o inspekciji električne energije	23/92 – 616, Zakon 13/94 - 189	
3.	Zakon o zabrani gradnje nuklearnih postrojenja u SFR Jugoslaviji	2/95 – 5, 13/94 – 189, Sl. list. SFRJ 35/98 - 885	
4. 	Zakon o geološkim istraživanjima	3/93-33, Zakon 13/94 - 189	
5.	Zakon o jedinstvenom načinu utemeljivanja I sakupljanja podataka o mineralnim resursima, podzemnim vodama i balansu ovih rezervi 	8/93 – 155, Zakon 13/94-189	
6.	Zakon o osnovama osiguranja u toku transporta gasa i nafte putem cjevovoda	2/95 – 5, 13/94 – 189, Sl. list SFRJ 64/73 - 1806	
7.	Zakon o inspekciji termoelektrana 	23/92 – 614, 13/94 - 189	
8. 	Zakon o ograničenju trgovine drvetom i proizvodima od drveta	21/92 – 574, 6/94 – 74, 13/94 - 189	
9. 	Zakon o rudarstvu	Zakon 13/94 – 189, 13/94 - 213	
10.	Zakon o prostornom uređenju	9/87 – 245, 23/88 – 689, 24/89 – 671, 10/90 – 288, 14/90 – 411, 15/90 – 421, 14791 – 471, 7/92 - 193	
11.	Zakon o građevinskom zemljištu 	34/86 – 1113, 1/90 – 12, 19/90 – 811, 3/93 – 53, 13/94 - 189	
12. 	Posebni standardi u građevinarstvu	2/92 – 5, 13/94 – 189, Sl. list. SFRJ 18/77 - 717	
13. 	Pravilnik o tehničkim mjerama i uslovima za zagrijavanje zgrada	2/92 – 5, 13/94 – 189, Sl. list. SFRJ 28/70 - 737	
14.	Zakon o hidrometeorološkim poslovima od interesa za cijelu zemlju	2/92 – 5, 13/94 – 189, Sl. list. SFRJ 18/88 – 493, 63/90 - 1920	
15. 	Zakon o hidrometeorološkim poslovima od interesa za Republiku	10/76 – 417, 12/87 – 370, 7/92 - 193	
16. 	Pravilnik o zaštiti zraka od zagađivanja	18/76 - 812	
17. 	Pravilnik o posebnom režimu kontrole djelatnosti koje mogu ugroziti okoliš	2/76 – 72, 23/76 – 929, 23/82 – 935, 26/88 - 787	
18. 	Zakon o zaštiti od elementarnih nepogoda 	40/90 – 1161, 20/95 - 597	
19.	Odluka o osnivanju fonda za zaštitu okoliša	8/00 - 346	
20. 	Odluka o graničnim vrijednostima emisije zagađivača i graničnim vrijednostima zagađenja	11/00 - 498	
21. 	Pravilnik o posebnom režimu kontrole djelatnosti koje mogu ugroziti okoliš	10/00 - 425	
22. 	Zakon o zaštiti od požara	15/87 – 517, 37/88 – 1004, 38/89 – 969, 19790 – 533, 36/90 – 998, 13/93 – 333, 13/94 - 189	
23. 	Odluka o Zakonu o meteorologiji	40/00 – 945 	
24.	Odluka o ratifikaciji ugovora o energetskoj povelji i problemima okoliša	8/00/84	
25. 	Zakon o šumama 	23/93 – 541, 13/94-189, 9/95 – 287, 37/95 – 918, 4/96-64	

Federacija Bosne i Hercegovine

Br.	 Zakon	Objavljen	
1.	Odluka o izradi strategije za razvoj energetskog sektora u FBiH	19/00 - 564	
2.	Zakon o poljoprivrednom zemljištu	2/98 - 105	
3. 	Zakon o vodama	18/98 – 454	
4. 	Zakon o veterinarstvu	46/00 – 1545	
5.	Pravilnik o otpadnim vodama, načinima mjerenja iskorištene vode i izvađenog materijala iz vodotoka	48/98 – 2168, 36/00 - 1216	

Republika Srpska

Br.	 Zakon	Objavljen	
1.	Zakon o elektroprivredi (proizvodnja električne energije) (Prestaje da važi Zakon o elektroprivredi SRBiH Sl. list 16/78, 40/82, 90/90)	10/97 – 313, izmjene 23/98 - 585	
2.	Zakon o energetskoj inspekciji (Prestaje da važi Zakon o energetskoj inspekciji Sl. list SRBiH 14/91)	12/93 – 498	
3. 	Zakon o građevinskom zemljištu ( Osnovni tekst objavljen u Sl. listu SRBiH 34/86 – 1113, 1/90 – 12, 19/90 – 811)	Izmjene u Sl. listu RS 29/94-800, 23/98 – 560, 5/99 -51	
4. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaju da važe zakoni objavljeni u Sl. listu SRBiH 9/87 – 245, 23/88 – 689, 24/89 – 671, 10/90 – 288, 14/90 –411, 15/90 – 421, 14/91 – 471)	19/96 – 777, 25/96 – 1023, 10/98 – 246	
5. 	Zakon o meteorološkim i hidrološkim djelatnostima	20/00 – 437	
6.	Zakon o zaštiti od požara 	16/95 – 441	
7.	Zakon o šumama	14/94 – 499, 8/96 – 397, 10/97 – 325, 23/98 – 558, 18/99 –408	
8.	Zakon o vodama	10/98 – 209	

 Sarajevski Kanton (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1.	Zakon o kvalitetu zraka (Prestaje da važi Odluka o zaštiti zraka Sl. Novine, Sarajevo)	10/99 – 383	
2. 	Odluka o obrazovanju Stručnog savjeta za zaštitu okoliša	3/98-49	
3. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaje da važi Zakon o prostornom uređenju objavljen u Sl. listu SRBiH 9/87, 23/88, 24/89, 10/90, 14/90, 15/90, 14/91, 25/94 i Zakon o primjeni Zakona o prostornom uređenju Sl. list RBiH 16/92, 13/94 i 20/95	13/99 – 505, izmjene i dopune 19/99 – 733	
4.	Zakon o šumama (Prestaje da važi Zakon o šumama objavljen u Sl. listu RBiH 23/93 – 541, 13/94 – 189, 9/95 – 287, 37/95 – 918, 4/96 - 64	4/99 – 78	
5.	Zakon o vodama u Sarajevskom Kantonu 	16/00 - 652	

Tuzlanski Kanton (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1. 	Pravilnici o ukupnom zagađenju okoliša	2/01 – 57	
2. 	Zakon o zaštiti okoliša	6/98 – 254, 15/00 – 776	
3. 	Zakon o zaštiti prirode (Mora biti usaglašen sa federalnim zakonom)	10/99 – 341	
4. 	Zakon o zaštiti zraka	6/00 – 228	
5. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaju da važe zakoni objavljeni u Sl. listu SRBiH 9/87 – 245, 23/89 – 689, 10/90 – 288, 14/90 – 411, 15/90 – 421, 14/91 – 471, 7/92 – 193 i Sl. listu RBiH 25/94-426, 20/95 - 583	16/00 - 813	
6. 	Zakon o poljoprivrednom zemljištu	11/00 – 521	
7. 	Zakon o šumama 	10/99 – 349	
8.	Zakon o vodama 	15/99 - 537	

Zeničko – Dobojski Kanton  (FBiH)

Br.	 Zakon	Objavljen	
1.	Zakon o zaštiti okoliša 	1/00 – 1	
2. 	Zakon o ispitivanju i korištenju minerala (ruda)	13700 – 567	
3.	Zakon o vodama Zeničko-Dobojskog Kantona	8/00 – 311	

Bosansko - Podrinjski Kanton (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1.	Zakon o prostornom uređenju (Prestaje da važi Zakon o prostornom uređenju objavljen u Sl. listu SRBiH 9/87, 23/88, 24/89, 10/90, 14/90, 15/90, 14/91 i Sl. listu RBiH 25/94 i Zakon o primjeni Zakona o prostornom uređenju objavljen u Sl. listu RBiH 16/92, 13/94 i 20/95	17/00 - 243	

Srednjobosanski Kanton/Županija (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1. 	Zakon o kvalitetu zraka	11/00 – 366	
2.	Zakon o energetskoj inspekciji za lokalna energetska postrojenja	12/00 – 419	

Zapadnohercegovačka Županija (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1. 	Zakon o zaštiti okoliša	5/00 – 162	
2. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaje da važi Uredba o prostornom planiranju i uređenju prostora na području  Hrvatske Zajednice Herceg Bosna za vrijeme neposredne ratne opasnosti ili ratnog stanja objavljene u Sl. listu H-B 13/93)	4/99 – 106	
3. 	Zakon o gradnji (Prestaje da važi Uredba o gradnji na području Hrvatske Zajednice Herceg Bosna za vrijeme neposredne ratne opasnosti ili ratnog stanja objavljene u Sl. listu H-B 13/93)	4/99 - 113	
4. 	Zakon o rudarstvu	2/99 – 38	
5. 	Pravilnik o popisu istrazivačkih i eksploatacionih polja	5/99 -153	

Hercegovačko – Neretvanski Kanton/Županija  (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaje važiti Uredba o prostornom planiranju i uređenju prostora za vrijeme neposredne ratne opasnosti ili ratnog stanja na području Hrvatske Zajednice Herceg Bosna Sl. list H-B 13/93)	14/98 - 618	
2. 	Zakon o građenju (Prestaje važiti Uredba o građenju na području Hrvatske Zajednice Herceg Bosna za vrijeme neposredne ratne opasnosti ili ratnog stanja  H-B 13/93	14/98 - 625	
3. 	Zakon o poljoprivrednom zemljištu 	10/98	
4. 	Zakon o šumama	4/98 – 95, 13/98 – 574, 15/99 – 795	

Posavski Kanton/Županija (FBiH)

Br.	Zakon	Objavljen	
1. 	Zakon o zaštiti okoliša	4/00 - 133	
2. 	Zakon o prostornom uređenju (Prestaje primjena propisa o prostornom uređenju)	5/99 – 349, 7/00 – 377	
3. 	Zakon o građenju (Prestaju da važe prijašnji zakoni o građenju)	5/99 – 371, 7/00 – 376	
4. 	Zakon o poljoprivrednom zemljištu u Posavskom Kantonu	2/00 – 56	
5. 	Zakon o vodama u Posavskom Kantonu	2/00 - 65